A rovarok lázadása

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A sánta bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

A rovarok lázadása

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1969
Hegedűs István rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1969
Minden jog fenntartva

ISBN 979-8-9902799-5-7

www.ronaszegimiklos.com

Első fejezet

Hazatérés

Akkoriban már igencsak elege volt a kalandos életből meg a romantikus viszontagságokból. Semmi másra nem vágyott jobban, mint hogy ismét tiszta vizet igyon, vetett ágyban aludjon, terített asztalnál egyen. A civilizáció apró gyönyörűségei a harmadik év végén szinte jelképpé nőttek szemében: a nyugalomnak és a létbiztonságnak a jelképeivé. Mégis kivárta küldetése utolsó napját, és csak akkor hagyta el a vadont. Úgy érezte, mázsás súlytól szabadul meg, s mert közlékeny, nyíltszívű ember volt, úton-útfélen hangoztatta, hogy olyan próbát állt ki, amely után már játszva úrrá lesz bármi nehézségen, amellyel a sorsa még meglepi.

Balla Bálint néprajzkutató háromesztendei kemény gyűjtőmunka és veszélyes őserdei kóborlás után hajóra tette csomagjait, majd elintézve hivatalos ügyeit, egyetlen bőrönddel a kezében repülőgépre szállt.

Tüntetett a gondtalanságával.

– Ne higgye, hogy visszavágyódom – fordult útitársához, egy olajosképű brazil kereskedőhöz. – Három esztendő több annál, semhogy kirándulásnak tekinthetnénk, és túl kevés ahhoz, hogy meghódoljunk egy életforma előtt.

Amikor a gép már magasan a felhők felett, az Atlanti-óceánt repülte át, még egyszer visszafordult a már nem látható, nem is sejthető dzsungel irányába.

– Három évig éltem ott – sóhajtotta megkönnyebbülten. – Három évig a veszély állandó tudatában éltem. Tarzánná azért mégsem lettem.

Gondtalan volt és ezért naiv. Észre sem vette, hogy folyton beszél, és folyton magáról. Az utasok elnéző mosollyal hallgatták a három esztendő megpróbáltatásainak izgalmas részleteit, jóllehet a történet nem volt összefüggő: gondolatai nemegyszer előrefutottak, és arról beszélt, ami Budapesten várja.

– Ismerős közegben élni, nincs annál nagyszerűbb. A civilizáció mentesít az állandó készenléttől, feloldja bennem a veszély tudatát. A Duna-parton vár egy garzonlakás. Hideg-meleg víz, rádió, tv. Nyugalom. Esténként nem kell tenyérnyi pókokat hessegetnem, a budai erdőkben nem ugrik jaguár a nyakamba, s ha megbetegszem, orvoshoz mehetek, aki nem varázsló, és nem akar feláldozni zavaros isteneinek.

– Ön nőtlen, ugye? – kérdezte másik szomszédja a gépen, egy idősebb angol hölgy.

– Nőtlen vagyok. Természetesen – bólintott Balla, és elcsöndesedve nézett ki az ablakon. Gondolatban vállat vont: nem értette, mire való volt ez a kérdés.

Később újra az őserdei évekről kezdett mesélni, majd lelkesedéssel részletezte, micsoda nagy munka várja odahaza. Az előreküldött csomagok tartalmát kell majd rendszereznie s hozzá a tanulmányt megírnia: legalább fél évig ki sem lát majd a tennivalóból. Mindenekelőtt azonban három tárlóra való anyagot kell kiválogatnia, minthogy a küszöbön álló nemzetközi kiállításon vele is büszkélkedni akar az Akadémia.

– Alig várom, hogy otthon legyek – ismételgette, és nem törődött azzal, figyelnek-e a szavára vagy sem. – Ha az ember egyszerre két helyen lehetne, a másik énem már régen a csomagokat bontogatná.

– És a harmadik? Ha volna egy harmadik? – kérdezte hirtelen az angol hölgy, és hamiskásan rámosolygott.

– A harmadikat otthagytam volna Brazíliában.

– Ó, persze. Úgy látom, szereti a magányt.

– Magány? – Balla nevetett. Csak úgy sugárzott róla az elégedettség. Minden porcikájában érezte a felszabadult nyugalom jóleső, tunya érzését. – Higgyék el, a társadalomban egyetlen magányos ember sincs igazán egyedül. Manapság divatos erről sopánkodni, pedig nem igaz. A társadalomban élő ember, ha mégoly magányos is, valójában egy nagyobb, elvontabb közösség tagja. Róla is tud sokféle hivatal, és nyilvántartják százféle módon. Aztán övé a ház, az utca, a környék minden színe, illata. Ismeri az újságárust, a postást, és a szomszédok mind jó barátai. Ez persze mentalitás dolga. Én magam ilyen vagyok, és nem is akarok más lenni.

Nem pózolt, valóban úgy is érzett, ahogyan beszélt. Örült, hogy hazatérhet, ebből nem csinált titkot, noha tudományos lelkesedése és felfedezései a lelke mélyén visszahúzták az Amazonas mocsaraihoz.

Egy idő után mégiscsak észrevette, hogy szomszédai nem sok figyelemmel kísérik a piranahalakról és a bororó népszokásokról tartott beszámolóit, sőt valójában az sem érdekli őket, milyen emóciókat vált ki belőle a hazatérés ténye. Hamarosan mindent tudtak róla. Idős szülei vidéken élnek, nem várja senki a repülőtéren – hacsak Zoltán nem, doktor Perjés Zoltán, a híres agysebész. Tudták, hogy többre becsüli a „távollét” izgalmas, tartalmas hónapjait a „megérkezés” vagy „elutazás” érzelmes, ám üres perceinél.

Mindez azonban kevés, hogy tartósan lekösse az emberek figyelmét. Balla maga is buzgón találgatta a kiállítás várható szenzációit. A szenzáció között – semmi kétség – igen szerény helyet foglalt el az ő három tárlója, noha elárulta, olyan meglepetéssel szolgál majd, amely bizonyára lázba hozza a tudományos világot.

– Megbocsásson már, tisztelt uram! – vágott a szavába egy hosszú arcú, lófogú férfi a másik ablaksor mellől. – Azt már nem hiszem, hogy az ön gyűjtése „lázba hozná” a világot. A mezőgazdaság teljes automatizálása, az igen, a lézersugaras hírközlés, az már más. Hogy a Hold-expedícióról, a rák legyőzéséről vagy az atomerőművek teljes koordinálásáról ne is beszéljünk.

Ballát nem bántotta, nem is bosszantotta a közbeszóló. Mosolygott.

– Egy igazi robotember se volna kutya. New Yorkban láttam egyet. Mondhatom, nem volt egyszerű szerkezet. Fején lámpa villogott, magától lépegetett, aztán berregett, csengetett, megfordult, ha akadályba ütközött, és végül a kezét nyújtotta. „How do you do!” – mondta. Persze mindig csak ugyanezt. Ha az ember megfogta a kezét, csörrent egyet, és továbbment.

– Barátságtalan alak lehetett!

A derűs történet általános vidámságot keltett. A társalgásba a stewardess is belekapcsolódott. Elárulta, hogy a pilóta éppen uzsonnázik, és a nagy utasszállítót a robotpilótára bízta. Persze semmi ok az aggodalomra, úgymond, mert a robotpilóta nem emberalakú szerkezet, hanem egy bonyolult automata, amely az egyensúlyjelzővel, a motorokkal, a magasságmérővel, a csürő- és a kormánylapátokkal áll kapcsolatban. Persze csak addig, amíg a gép előre kijelölt útvonalon, probléma nélkül halad. A leszállást már az ember fogja irányítani…

– Úgy van – bólintott Balla, aki örült, hogy kissé diadalmaskodhat a technikai tudományok megszállottján –, egy automata soha nem lesz képes önálló elhatározásra és önálló cselekvésre.

– A regényekben pedig sokat írnak erről – jegyezte meg valaki.

– Olvastam egy regényt – sóhajtotta az angol hölgy –, amelyben már a gépek uralkodtak az emberek felett. A gépek maguk hoztak létre új gépeket, az emberiség pedig elbutult és elsatnyult. A tervezés és a gondolkodás azontúl a robotok kiváltsága lett.

– Ami azt illeti, a kibernetika valóban csodálatos dolgokra képes. – Balla udvariasan bólintott a dáma felé. – Elektronikus számítógéppel fejtették meg a maják írását, és ezek a csodálatos gépek ma már fordítanak, zenét komponálnak, sőt sakkoznak is.

A brazil kereskedő mindentudóan legyintett.

– Valójában annyit sem tudnak, mint egy elemista.

Ujjain megcsillantak az aranygyűrűk.

Megjegyzése új vihart kavart, és minthogy az utasok között egyetlen elektronikus szakember sem akadt, mindenki gátlástalanul képzelgett: egyik izgalmas ötlet a másik után született, és mire a gép Amszterdam fölé jutott, a képzeletbeli robotemberek már el sem fértek a Földön, hanem a világűrt is meghódították.

A társaság azontúl sem változott, ezért a téma is ugyanaz maradt. Balla azonban már nem vett részt a beszélgetésben. Amikor a gép ismét magasba röppent, ő hátradőlt az ülésen, fáradtan lehunyta a szemét, és ernyedt mosollyal átengedte magát felszabadult, boldog nyugalmának, amellyel most sehogy sem tudott betelni.

Az a rossz érzés hirtelen tört rá.

Alattomosan, akár a kígyó.

Egész teste megrázkódott, a szíve hatalmasat dobbant, majd szapora zakatolásba kezdett. A keze görcsösen markolta az ülés karfáját.

Tágra nyitotta a szemét.

Mi ez?

Ismerte ezt az érzést. Nagyon is jól ismerte. Három évig büszke volt rá, most megijedt tőle; három évig jó barátja volt, most magányos ünnepét rontotta meg.

Merev tekintettel, feszülten, figyelt.

„Ostobaság – nyugtatta önmagát. – A veszélynek ez az ösztönös sejtése nagyszerű képesség volt a vadonban, és jó is, hogy kifejlődött bennem. Itt azonban semmi szükség rá. Lám, a motorok szabályosan zúgnak, a gép törzse sem remeg, nem kell attól tartani, hogy mint egy üstökös, egyszerűen felrobban a levegőben. Az utasok beszélgetnek… mi bajom volna hát?

Talán a szívem rendetlenkedik” – gondolta, noha Rióban általános orvosi vizsgálatnak vetették alá, és minden lelete negatív volt.

Mi ez?

Persze három év feszültsége nem oldódik fel egyhamar. Úgy lehet, még hónapokig, talán évekig visszatér majd ez a furcsa szorongás.

Hányszor járta úgy a vadont, hogy minden idegszálával önmagára figyelt. Hiába nyugodott körülötte ájult mozdulatlanságban az erdő, a házmagas fák, az óriási filodendronok, a délövi páfrányok, ő mégis megérezte, meghatározhatatlan, ám tudat alatt mégis felismert számtalan jelből jó előre tudta, hogy a következő percben eléje dobja hurokba fordult szörnyű testét az óriáskígyó.

Mélyet sóhajtott, hogy eltűnjék torkából a szorongás.

– Agyrém! Az egész csak agyrém! – Valaki nagy hangon magyarázott. – Az emberi agynak százezermillió idegsejtje van. Ha ennyi memóriaegységet készítenénk a legmodernebb, miniatürizált és tranzisztorizált módon, akkor is tele lenne ezzel a számítógéppel a Balaton medre. S ehhez a gigantikus agyhoz még mindig hiányoznának az érzékszervek.

– És az élet. Persze, az élet… – Az angol hölgy figyelmeztetően emelte fel az ujját.

Balla hirtelen hátrafordult.

Babaarcú, francia kislány ült mögötte.

Valakire hasonlít. Nagyon hasonlít.

Lassan megnyugodott. Kinézett az ablakon, amely mögött felhők vakító fehér vattacsomóit látta és alattuk irdatlan mélységet. A kékeszöld üvegen át is világosan kirajzolódtak a hatalmas szárnyak kontúrjai és a messzeségben valami ködös, bizonytalan csík, amely már majdnem görbületet mutatott: a nagy utasszállító sztratoszférikus magasságba repült.

– Bocsásson meg… önt kérdeztem.

A lófogú őrá mutatott. S minden arc feléje fordult.

– Ha jól emlékszem, Perjés doktor nevét említette.

– Dr. Perjés Zoltán… A jó barátom.

– Aki dr. Karafanda munkatársa?

– Erről nem tudok.

– Ó, persze, másfél év óta nem kapott tőle levelet. Az imént mondta. De a professzor nevét ismeri, nemde?

– Dr. Karafanda? Hallottam róla.

– A legnagyobb magyar tudósok egyike. A kibernetika nagy úttörőjének nevezik.

Balla mosolygott, vállat vont.

– Hát… – húzta el a szót – a barátom idegsebész. Nem tudom, mi köze volna a kibernetikához.

A lófogú mereven visszamosolygott rá.

Az utasok elhallgattak. Talán azért, mert odakint élére állt a lapos világ, leszállás előtt fordulóba dőltek, a gép Budapest fölé ért.

„A magasságkülönbség” – suttogta maga elé Balla, pedig nem dugult el a füle, és nem is pattogott.

Akkorát dobbant a szíve, mint még soha.

Alighogy földet ért a gép, elmúlt a szorongása. Megint úrrá lett rajta előbbi jó hangulata, és ráérősen, nyugodtan szállt be a reptéri mikrobuszba, amely a várótermekig szállította az utasokat. A vámolóban mosolyogva mutatta kicsiny kézitáskáját, és eltréfálkozott a kisasszonnyal:

– Biz’ isten az erdőből jövök! Hát igen, ahhoz képest jól neveltnek látszom. – És mire kijutott a nagy márványcsarnokba, jóformán el is felejtette az egészet. Az a fura, rossz érzés nem lehetett más, mint három nehéz esztendőnek újból ébredő feszültsége, amelyet, íme, a tények máris feloldottak, mert sem a levegőben, sem a földétéréskor baj nem történt.

Megállt az egyik oszlop mellett, és vidáman körülnézett. Sorra vette a nagy fotelokban üldögélőket, az ablakoknál sorban állókat, s bámészkodását mindössze az zavarta meg, hogy – éppen a feje felett – egyszerre csak megszólalt a megafon. Fülrepesztő, vad hangorkán töltötte be az egész épületet, a zsivajgásban érteni sem igen lehetett az induló és érkező járatok felsorolását; amikor pedig elhallgatott a hangszóró, nagy, süket csendesség támadt a márványcsarnokban, a csillogó oszlopok alatt. A hatalmas csillárok neonfényében egy ideig, mint színes, néma babák, mozogtak az emberek, mert a szavak és a zajok egy időre elvesztek a magasban.

Balla folytatta a bámészkodást, a tömegben felismerte útitársait, akik a család és az ismerősök karjaiból szabadulva egyenesen az újságpavilonhoz vagy az automatákhoz siettek, hogy mihamarabb megtudják az esti híreket.

Balla is odalépett az egyik automatához, az esti lapot húzta ki, de aztán úgy, ahogy volt, a zsebébe süllyesztette.

„Ha kijött volna elém, most lenyakkintanánk egy pohárka vermutot érkezésem örömére” – gondolta, mert eddigi elveivel ellentétben most mégis különös jelentőségűnek érezte a hazatérését.

Felsietett a márványcsarnok galériájára, egy ideig kutatva vizsgálta a büféasztalnál ülőket, aztán vállat vont, leült az egyik üres asztal mellé, és kiterítette maga elé az újságot.

Csak kutyafuttában nézte át a címeket, mert máris tervekkel volt tele. Elhatározta, hogy még az éjszaka elkészíti a három tárló jegyzékét, sőt a feliratok szövegét is megfogalmazza. Nem kis munka lesz, de megéri. Kevés kutatónak jut az a szerencse, hogy eredményeiről rögtön a nagy nyilvánosság előtt számolhat be.

Fellelkesült a gondolattól, rendelt egy feketét is, aztán lenézett a csarnok földszintjén nyüzsgő embertömegre. Sportolók csoportja tolongott odalent, majd ismét előbukkantak az ismerős arcok, az angol hölgy, a francia kislány, egy bácsi, aki két unokájával utazott és végül a lófogú, aki észrevette őt, és most felintegetett hozzá az újságjával.

Integettek a többiek is. Mindegyiknek újság volt a kezében.

Balla visszamosolygott rájuk, ültében meghajolt, aztán visszamenekült terveibe. Arcára kiült az erősen koncentráló emberek mulatságos, kába kifejezése. Végül azon kapta magát, hogy hangosan beszél és gesztikulál, amiért a közelében ülők furcsállva méregetik.

Zavartan krákogott, hangosan kavargatta a kávéját, és visszabújt az újság lapjai mögé.

Ekkor megakadt a szeme egy újságcikken.

Végigolvasta, s nem ok nélkül. A cikk név szerint említette barátját, dr. Perjés Zoltánt.

„… ez a konstrukció kétségtelenül az utóbbi évtized, sőt talán a század legnagyobb találmánya. Alkalmas arra, hogy az ember központi idegrendszerének akciósablonjait felvegye és rögzítse. Munkatársunk azonban hiába faggatta a részletekről a két tudóst. Az érdemi beszámolót érthetően a közelgő nemzetközi kiállításra tartogatják. Ennek egyik nagy meglepetése a szóban forgó »törpeagy« lesz, amely ma a legtökéletesebb és legkisebb elektronikus számítógép a világon. Dr. Perjés Zoltán, Karafanda professzor munkatársa és a konstrukció társszerzője elmondotta:

– Elégedjenek meg annyival, hogy míg a magnetofon az emberi beszédet rögzíti, a »törpeagy« az emberi gondolatokat őrzi meg és reprodukálja. Persze első alkalommal olyan donort kell kiválasztanunk, akinek személyiségét alaposan ismerjük. Ilyet pedig csak egyet ismerek, régi jó barátomat, a kiváló néprajzkutatót, aki épp ma este érkezik haza hosszan tartó távoli útjáról. Levelében ő maga kérte, hogy a kísérleti alany szerepét vállalhassa.

– Veszélyes a kísérlet? – kérdezte munkatársunk.

– Az élet is veszélyes kísérlet – vágott közbe dr. Karafanda, a híresen markáns modorú professzor.”

Balla egy ideig meredten és közömbös arccal ült a helyén, mint aki csupán egy érdekes riportot olvasott, ám ahhoz semmi személyes köze sincs. Aztán hümmögve és bosszankodva cigarettára gyújtott, ölébe ejtette az újságot, és vállat vont. A füstöt lassan fújta ki, egy ideig füstfelhőbe burkolózott az arca, mint tenger mélyén a tintahal, amely a maga keltette felhőben menekül ellenségei elől. Újra felemelte az újságot, és elolvasta azt a pár sort, amely minden kétséget kizáróan róla szólt. Csak lassan kezdett megfogalmazódni benne a gondolat. Igen, senki másról nem szólhat, csakis őróla. Zoltánnak ő a legjobb barátja, néprajzkutató, ma érkezett és…

– Mindent megmagyarázok!

Kibukkanó kérdéseit mintegy végszóra vágta el ez a mondat.

Felkapta a fejét.

Zoltán állt előtte. Dr. Perjés Zoltán. Régi jó barátja, gyermekkori cimborája, régi álmodozásokban, nagy reményekben egyedüli társa.

– Mindent megmagyarázok – ismételte Zoltán, és kezét nyújtotta, sovány, csontos, kék eres kezét. Minden mozdulatából feltűnő vontatottság, előkelő lassúság áradt. Máskor a szavai is ilyenek voltak, lassúak és megfontoltak. Ami természettől is sajátja volt, a kórházi gyakorlatban még hangsúlyosabb lett: betegeivel mindig nagyon lassan és érthetően kellett beszélnie.

– Erre nincs magyarázat – rázta a fejét Balla, és komoran nézett a barátjára. – Másfél éve nem kaptam tőled levelet. És semmire sem kértelek.

– Másfél éve várok rád, Bálint. Minden hónapban írtam egy levelet. Hosszú levelek voltak. Magyarázkodtam, és tanácsot kértem…

– Egyet sem kaptam.

Akkor már a kocsiban ültek. A találkozás furcsán, ridegen zajlott le közöttük, ridegen és mégis ragaszkodóan. Máskor, ha hosszú idő után ismét összehozta őket a jó szerencse, széles mozdulattal, rikoltozva ölelték meg egymást, máskor olyanok voltak, akár a gyerekek, mert megőrizték magukban az ifjúság néhány gesztusát. Noha inkább a negyven felé jártak már, még mindig a „szia” meg a „szevasz” járta köztük, és soha nem múlt el egyetlen találkozásuk sem anélkül, hogy fel ne idézték volna diákéveik néhány emlékét.

Most azonban elmaradt az ölelés, el a régi handabandázás, minthogyha az elmúlt három esztendő, még inkább ez az újságcikk láthatatlan falat emelt volna közéjük.

– Felelj, Bálint: a barátom vagy még?

– Jókor kérdezed. Egyáltalán mi ez a nyilatkozat, amit a nevemben…?

– Máskor tréfára vetted volna.

– Valami azt súgja, sokkal komolyabb annál.

Az autó lassan kigördült a repülőtér előtti parkolóhelyről. Körülötte színesen csillogtak a kocsitetők. Kora nyári este volt, még derengett az ég, nagyon magasan egy-két vörösen izzó bárányfelhő őrizte a messzi nap fényét. A csarnokból idehallatszott a megafon hangja.

– Titokzatos vagy.

– Otthagytam a kórházat. Másfél éve nem operáltam, nem beszéltem egyetlen beteggel sem.

– Nem értelek.

– Megmagyarázom.

Zoltán mozdulatlan arccal meredt előre. A szeme csak néha rebbent. Sápadt bőrét, amelyen mélyek voltak a korai ráncok, zöldre, majd pirosra festette a sebességmutató fluoreszkáló fénye.

– Előbb felelj: a barátom vagy?

Balla mosolygott.

– Persze. De hát értsd meg, hogy…

– Megbízol bennem?

– Természetesen.

– Az életedet is rám bíznád?

Balla elhallgatott. Kibámult az ablakon, amelyen túl vaksin suhantak hátra a külvárosi házak.

– Vártam, hogy találkozzam veled – mondta. – Egész úton mondtam magamban: nagy palávert rendezünk Zoltánnal, jól megbeszéljük, mi minden történt három év alatt. A feleségedet még nem ismerem. Családod van-e? Aztán a kórház. Hallod-e, ha egyszer kimennél a természet egyszerű gyermekei közé…

– Megbízol bennem?

A kocsi vadul száguldott. Zoltán mindig merészen vezetett, de most mintha nagyobb indulattal nyomta volna a pedált, mint máskor.

– Miért nem felelsz?

– Már feleltem.

– Csak az első kérdésemre.

Ballába egy pillanatra – két hullámhegy között csendes víztükör – visszatért a vidámság.

– Ide hallgass, Zoli, első pillanatban biz’ isten azt hittem, hogy valami nagy tréfán töröd a fejed. Hogy az egész olyasmi, mint amikor felhívtuk Szerémi tanár urat. Emlékszel, sose röhögtem annyit, mint akkor. „Jó napot kívánok, kérem, birtokomban van egy olyan hegedű, amilyet Ön a hirdetésben keresett. Szívesen el is adnám.” „De kérem, kérem – mondta –, milyen hegedűről van szó?” „Hát a hegedűről.” „Nem tudok semmiféle hegedűről. Nincs is hegedűm.” „Persze hogy nincs, azért akar venni. Itt áll a hirdetésben.” Mire ő ordítani kezdett: „Nem akarok venni semmiféle hegedűt! Nem is tudok hegedülni…” Emlékszel?

Dr. Perjés bólintott, de nem felelt. Nem is nevetett.

– Ha most azt mondanád, az egész csak ugratás. Ugrattam az újságírókat, vagy engem ugrattál, azt felelném, rendben. Ha történetesen beteg volnék, isten ne adja, agydaganatom támadna, azt mondanám, senki más ne nyúljon hozzá, csakis te. De hát látom rajtad, hogy semmi kedved a viccelődésre, továbbá szerencsére kutya bajom, viszont fogalmam sincs, mit jelent donornak lenni ebben a micsodában, és ahogy így elnézlek, sápadt vagy, sovány és zaklatott, továbbá nekem fene jó kedvem van. Na, szóval én is megkérdezhetném, jó barátom vagy-e, és ha igen, miért nyilatkozol a nevemben…

Nem fejezhette be, a fékek felsivítottak. Perjés beletaposott a pedálba, a kocsi métereket csúszott, majd farolva megállt. Most már a városban voltak, az Oktogonon jártak.

– Felelj, az istenért! – kiáltotta Perjés doktor, és kétségbeesett tekintettel nézett Ballára. – Másfél éve várok rád! Miért ugratsz? Miért nem bízol bennem, hát már sose lesz vége ennek a cirkusznak?!

Öklével a kormánykerékre vágott. Újra indított, a kocsi bőgve indult tovább. Balla aggódva figyelte barátját, akiből ezúttal egészen eltűnt minden kimért nyugalma, mélyen ülő szeme vérben forgott, orrlyukai kitágultak, vadul szedte a levegőt.

– Nyugodj meg, Zoltán. Feljössz hozzám, és mindent megbeszélünk… Amúgy is aggódom. A csomagjaim már megérkezhettek, de nem tudom, a magnó- és filmszalagokat nem támadta-e meg a penész. Nem erre lakom!

A kocsi élesen kanyarodott, sivítottak a gumik. Egy rendőr elhaló füttyszavát hallották. Fényreklámok suhantak el mellettük, Balla egy pillanatra ismerős boltokat fedezett fel, aztán máris a Lánchídon száguldottak, majd kitátotta előttük hatalmas torkát az Alagút. Autók és autóbuszok dübörgő hangzavarába kerültek.

– Azt mondtad, mindent megmagyarázol. Beszélj!

Perjés fékezett. Behajtott egy mellékutcába, és megállt.

De nem kapcsolta ki a gyújtást. A motor tovább járt.

– Nem untatlak tudományos részletekkel. Rövid leszek, mert sietnünk kell. Egész sor dolgot meglepőnek tartasz majd, még el sem hiszel. Fogadj el annyit, hogy amíg távol voltál, hatalmasat fejlődött egy fontos tudományág, a biokibernetika. Neked bevallhatom, büszke vagyok rá, hogy részem van ebben a fejlődésben. Tudod, hogy minden orvosnak van valami hobbyja: az egyik fest, a másik muzsikál; én műkedvelő módon beleszagoltam kissé a fizikába, és pusztán spekulatív úton néhány felfedezésre jutottam.

Perjés elhallgatott. Gyors pillantást vetett Ballára. Az merően figyelt rá.

– Ma már tudom, hogy milyen dilettáns módon kezdtem elméleteket gyártani. Lényeges dolgokról fogalmam sem volt, de hát… vak tyúk is talál szemet, azt mondják. Elindultam egy vonalon, és az véletlenül helyes volt. Annyira helyes, hogy egymagam újra felmértem és feltérképeztem az emberi agyat. Amin nemzedékek dolgoztak, azt én három hónap alatt végeztem el. Igaz, nem csináltam metszeteket, sőt hozzá sem nyúltam emberi agyhoz… – Ballához hajolt, és szinte suttogva mondta: – Megalkottam a központi idegrendszer újfajta, elektromos térképét, és ezzel új lökést adtam a biokibernetikának. És ne hidd, hogy kérkedem. Csak dr. Karafandát idézem, aki ezzel a kijelentéssel csalt el a kórháztól, és vett maga mellé munkatársnak, sőt felfedezőtársnak. Ma már tudom, hogy nem a kibernetikának, hanem Karafanda kísérleteinek adtam új lökést.

Mélyet sóhajtott. A beszéd mintha megnyugtatta volna. A szemét egyetlen pillanatra sem vette le barátjáról. Az utolsó szavakat már olyan hangon mondta, hogy nem lehetett tudni, vajon lemondás vagy büszkeség bujkál-e benne.

– Karafanda szerint a biokibernetika eddig csupán egyes ötleteket lopott a természettől. Ő elhatározta, hogy az emberi szervezet legbonyolultabb rendszerét, az agyat fogja lemásolni.

– Mind a százezermillió idegsejtet? – vágott közbe Balla. – Gigantikus terv!

– Az ötlet valóban az. A megoldás azonban egyszerűbb lett. Az emberi agyat ugyanis mindössze hatszázkilencven akcióegységre bontottam, a Karafanda professzor által konstruált úgynevezett „törpeagyban” tehát mindössze ennyi jelfogó és memóriaegység van. Ezek is Karafanda zseniális tervei szerint, a miniatürizálás legújabb módjai szerint összeszerkesztve. Sőt… a professzornak van valami találmánya is. Újfajta anyag, amelyet még előttem is titkol. Hogy miért? Nem tudom. Talán még maga sem biztos a dolgában. Pedig nincs sok időnk. Holnapután…

Perjés elhallgatott. Fejét lehajtotta, de vonásai nem enyhültek. A szeme sarkából még mindig Ballára figyelt, mintha csak szavainak hatását lesné.

– Beszélj… – mondta csendesen Balla. – A lényeget mondd.

A motor csendesen duruzsolt. Perjés egy pillanatra a sebességváltó karjára tette a kezét, mintha indulni akarna. Aztán mégsem indult.

– Ismered az elektroenkefalográfos vizsgálatokat? Hogyne ismernéd. Az orvosi diagnosztika régi fontos és teljesen ártalmatlan eszköze, amellyel az agy bioáramát lehet észlelni. Nos, én éppen ezeknek a bioáramoknak a törvényszerűségeit vizsgálva jutottam el a hatszázkilencven akcióegységig, ha úgy tetszik, akciósablonig, amelyben már a gondolati ténykedések is benne vannak.

– És a találmány?! – Balla hangja türelmetlenül csattant.

– Semmi különös… – Perjés elindította a kocsit. – A „törpeagy” a bioáramok felfogására, megőrzésére és reprodukálására szolgál. Hallottál már a végtagok idegeiről levett bioáramokról? Sérültek vagy amputáltak így mozgatják művégtagjaikat. Nos, én közvetlenül az agyból vezetem ki az impulzusokat. Az ember agyának és vele személyiségének tökéletes másolatát teremtem meg. Persze csak akkor, ha a kísérleti alany egész idő alatt megfelelően viselkedik, ha váratlan reakcióitól nem kell tartanunk. Ezért gondoltam rád, Bálint. Senki más, csak te vagy alkalmas arra, hogy ezt megtedd. És nem veszélyes, ne hidd, hogy veszélyes.

Várakozóan nézett Ballára, de az nem nézett vissza.

– Kérlek, vigyél haza – mondta. – Majd holnap megbeszéljük. Kár, hogy a leveleidet nem kaptam meg.

– Egyetlenegyet sem küldtem el.

– Mit beszélsz?

– Nincs idő. – Perjés kurtán legyintett. A szája sarkából sziszegte Bálint felé: – A barátom vagy, nem hagyhatsz cserben! Másfél éve dolgozom szakadatlanul. Egyre halasztgatom a nagy kísérletet, csak hogy te ülhess abba a székbe! Te szerencsétlen, nem tudod, mit tartogattam neked! Nem, barátom, előbb megmutatjuk neked a kutyát, aztán majd határozhatsz. Mit határozhatsz? Hiszen már határoztál ezelőtt húsz évvel. Még verset is írtunk róla. Nem emlékszel? A Ligetben kószáltunk, eleredt az eső, és rajtunk valami különös, kozmikus érzés vett erőt. Hát én valóra váltottam azt az érzést! Te leszel a világ első embere, aki megismétli önmagát! Érted, Bálint? Egyszerre több példányban létezhetsz, akárcsak maga az Isten!

Fél kézzel megragadta Bálint karját. Inas, csontos ujjai oly erővel markolták a barátját, mint ha vércse ragadja áldozatát.

Balla sokáig hallgatott. A hosszú utazás fáradtsága, az elmúlt fél óra különös élménye egyszerre rohanta le. Maga elé bámult, kissé bárgyún is talán, mint aki nem képes felfogni a hozzá intézett szavakat.

– Azt hittem, csak tréfa az egész – motyogta végül.

– Mondtam, hogy nem az! – Perjés szája széle remegett az elfojtott izgalomtól.

Balla fáradtan végigsimította a homlokát.

Nem tudta volna megmagyarázni, mi zajlott le benne. Mintha nem is ébren volna, mintha csak álmodná az egészet. Kérdések vibráltak benne, érezte, hogy a magyarázat nem teljes, hogy Zoltán viselkedése érthetetlen, érezte a titkot, de szavakat nem talált. Szinte bódultan látta, hogy hatalmas, üvegfalú épület elé érnek. Perjés hirtelen fékezett. Balla kiszállt a kocsiból, és ekkor észrevette a zömök termetű, kövér arcú férfit, aki a kapu alól lépett elő, és miközben zsebkendőjével kopasz fejét törölgette, apró, de határozott léptekkel sietett hozzájuk.

Balla azonnal ráismert.

Most nem vert a szíve összevissza, most nehéz, bódult nyugalom uralkodott rajta.

– Ez az az ember? – A jövevény rámutatott tömpe ujjaival, de a kérdést Perjéshez intézte.

Választ sem várt, rámordult Ballára:

– Menjen előre!

Egy pillanatra találkozott a tekintetük. A kutató szemek a neonfény zavaró, kékes homályában is megtalálták egymást. „Legalább a kezét nyújtaná” – gondolta Balla, és az arcát gyűrögetve elfojtott egy ásítást.

Megindult.

– Hova megy? Maga szerencsétlen?! – hallotta az iménti recsegő hangot.

– Bálint! Állj meg! – Perjés kétségbeesetten kiáltott utána: – Bálint, hadd mutassalak be a professzor úrnak! Ej, micsoda gyerekesség ez?!

Balla akkor már az utca végén járt. A kiáltásra hirtelen megtorpant, és az újsággal a kezében visszaintegetett.

Második fejezet

A robotkutya

Hova megy az az ember?

– Nem tudom, professzor úr.

– Mi az, hogy nem tudja?! Ez az az ember, vagy nem ez az?

– Ő az, professzor úr. Balla Bálint, a legjobb barátom.

– Menjen utána, és hozza vissza!

– Nem tehetem…

– Azt mondtam, hozza vissza!

– Kérem, értse meg, hogy nem tehetem. Nem alkalmas pillanat.

– Meddig várjak még, kérem?! Azt kell hinnem, hogy szándékos a magatartása. A betegei közül nem hajlandó egyet sem választani, mert nem számolhatunk váratlan reakcióikkal! Önkéntes jelentkezőről hallani sem akart, mert, úgymond, nem ismerjük a személyiségét!

Mintha maga is észrevette volna, hogy felháborodása nem az utca nyilvánossága elé tartozik, dr. Karafanda a kibernetikai tudomány nagy hírű professzora sarkon fordult, és az épület nagy üvegkapuja felé tartott.

Perjés doktor kétségbeesetten szaladt utána.

– Megbocsát… – kezdte.

– Mi volt ez, ha nem váratlan reakció? Ha annyira ismeri a személyiségét, miért nem készült fel rá? Az egész csak humbug, kérem! Maga akadályozza a munkámat, és ezt nem tűröm!

– Megijedt. Egyszerűen fáradt, és ezért könnyen megijed. Az újságcikkben a kísérlet veszélyességéről volt szó, és ezt még nem sikerült neki elég meggyőzően…

– Nem bízom a barátjában!

– Utána megyek.

– Hagyja a fenében! Majd holnap megbeszéljük. Most lássuk a kutyát.

– A kutyát? – Perjés fehér arccal állt dr. Karafanda mellé a liftajtónál. – Engedelmével, professzor úr, két napja talpon vagyok. Nem sok hasznomat venné most. Ha csak egy órácskára lefeküdhetnék… Vagy reggelig… reggel korán bejövök.

– Akadályozza a munkámat. Megmondtam, hogy ezt nem tűröm. Maga mindig fáradt. Nagyon jól tudja, hogy egyetlen kísérlet sincs addig befejezve, amíg az eredményét nem látjuk. A kutyát és az embert különben is együtt kellett volna…

– Csodálom az energiáját, professzor úr.

Karafanda biccentett a fejével, mint aki tudomásul veszi, noha nem tart igényt az effajta bókra. Suta mozdulat volt ez, semmiképpen sem illett rekedt, számon kérő hangjához, sem pedig zömök alakjához. Alakja a húszas évek szobraira emlékeztetett, amelyekről hiányzott az emberi test minden finomabb, nyúltabb vonala. Borotvált fejű, vastag nyakú, erős törzsű ember volt. Rövid lába, rövid karja, szőrös ujjú, nagy keze furcsa ellentétben állt hivatásával – és az arcával is. Mert a kerek koponya és a vastag nyak feltűnően kicsi, nőiesen pöfeteg arcot őrzött. A közel álló, táskás, kék szemek, az éles karvalyorr, az örökösen lebiggyesztett, keskeny száj mégis sokat elárult viselőjének egyéniségéből.

– Én pedig a maga tunyaságát csodálom, Perjés doktor.

Az intézet hatalmas üvegcsarnokában és a végtelen márványfolyosókon ilyen késői órában már senki sem tartózkodott. Mindössze a titkárság felől hallatszott halk kopogás – Karafanda két titkárnője túlórázott.

– Nem bízom az emberében – recsegte ismét Karafanda, ahogy végigszáguldott a folyosókon. – De hát a felelősséget magára hárítom. A sajtófogadás megtörtént, a minisztériumok látatlanban is bejelentették igényeiket, a kiállításon parádésan kellene felvonulnunk… ehelyett mindössze egy ronda kutyánk van, és még az sem biztos alany.

A hangja végigzúgott a folyosókon. Visszhangozták a nagy szerelőcsarnokok, a tervezőműhelyek, a mérnökök szobái, a kombinációs laborok.

– Balla Bálintban megbízhat – hadarta Perjés doktor, és hajlott háta még jobban meggörnyedt. Sápadt arcán megfeszültek a vonások, a szeme zavartan repdesett. „Be sem zártam a kocsit” – futott át rajta a gondolat, és ez rendszerető, pontos lényét egészen felkavarta.

– Kérdeztem valamit! – hallotta Karafanda felcsattanó hangját.

– Igen, igen, bocsásson meg, professzor úr…

– Nos?

Perjés hallgatott. Nézte az alacsony férfit, a kopasz tarkót, a hallatlan erőre valló zömök testet. Karafanda katonás léptekkel sietett végig az épületen a belső laborok felé. Egyetlen. mozdulattal lökte ki maga előtt az ajtókat, de nem húzta be egyiket sem. Szó sem lehet róla, hogy Perjés ne kövesse.

Hirtelen megállt, de nem fordult hátra. A hangja egészen halk lett:

– Nem tűröm, hogy ne feleljen a kérdéseimre!

– Elnézést… nagyon fáradt vagyok. Egy pillanatra kihagyott az agyam… – Perjés kapkodó mozdulattal simította hátra homlokába hulló haját. Mély sóhaj tört fel belőle: – Haza is kellene telefonálnom. Vácsorával vártuk a barátomat.

Karafanda professzor megfordult. Könnytáskás, dülledt szemével haragosan nézett munkatársára, és ingerülten kiabálta:

– Menjen haza! Majd egyedül dolgozom! Semmi szükségem magára!

A két férfi belépett az I. laboratórium feliratú, párnázott, dupla ajtón, amely mögött az intézet igazgatójának egyéni kutatásait szolgáló kisebb helyiség nyílt. Perjés szolgálatkészen az ablakhoz sietett, és leeresztette a hang- és fényszigetelő függönyöket.

Több szó nem esett köztük sem Balláról, sem a hazatérésről.

– Adja elő azt a dögöt!

Az I. laboratórium a laikus szemlélő számára zavaros keveréke volt egy orvosi műtőnek és egy rádióműszerész műhelyének. Kínos tisztaság, ragyogó fehér színek mindenütt. Középen hosszú asztal, amely minden jel szerint műtétre is alkalmas, fölötte hatalmas műtőlámpa, és közelében az oxigénadagoló, az altató- és a hűtőgépek. Az asztal fejrészénél pedig különleges búra, amely altatómaszkhoz hasonlított talán, ámbár annál jóval nagyobb volt. Az asztal mellett egy szék is állt, különleges, hátradönthető, nehéz karosszék. Műanyag párnázata, nehéz csőváza és főképpen az. állítható fejrögzítő lapok kozmetikai vagy fogorvosi székhez tették hasonlóvá. E szék fölött is búra függött, fénylő, félgömb alakú búra, amelyet a hozzá nem értő szintén valami idegen szerkezethez, talán a fodrászok hajszárító búráihoz hasonlított volna, noha más volt – e laboratórium legfontosabb gépe.

A széken, egyelőre használatlanul, száz és száz színes kábel volt keresztülfektetve, végükön parányi tapadó elektródokkal. A vékonyabb-vastagabb kábelek legtöbbje – a székről is, az asztalról is egyaránt – az ablak közelében, kerekes csőlábakon álló, körülbelül egy méter hosszú és fél méter átmérőjű acélhengerbe vezetett.

Az ablakkal szemközti falat kapcsolószekrények sora foglalta el. Ezek az intézet óriási, elektronikus számítógépeinek másodlagos eredményközlői voltak. Dr. Karafanda bármikor ellenőrizhette intézetének munkáját, sőt egy-egy gépet bármikor leállíthatott, változó szeszélye és még változóbb indulata szerint, hogy utasítására más természetű feladatokat tápláljanak beléjük.

– Hozza már, kérem, azt a dögöt!

Perjés doktor kiment egy másik ajtón, és kis idő múltával fiatal farkaskutyát vezetett be.

– Gyere, Csibész, gyere! – S mosolyogva megveregette az állat oldalát.

A kutya halkan vinnyogott, és barátságos farkcsóválással nyomta fejét az orvos lábához.

– Még délben megvizsgáltam – jelentette dr. Perjés. – A múltkori behatolás nyomát szinte meg sem lehet találni. Szív, tüdő, vese és a reflexek rendben.

– Mi az, hogy múltkori? – Karafanda a nagy kapcsolószekrényeket vizsgálta.

– Május 12-én az esti kísérlet volt.

– Az más. Kérem, maga nemcsak tunya az utóbbi időben. Teljesen szétesik…

Perjés nyelt egyet. Sápadt arca piros lett. Lehajolt a kutyához. Nyugtatta, játszott vele. Az állat feltűnő bizalommal húzódott hozzá, és látszólag tudomást sem vett a helyiségben tartózkodó másik emberről. Ám rögtön lecsapta farkát, és halkan morogni kezdett, valahányszor a professzor elfordult a kapcsolószekrényektől.

– Mire vár?

– Elő kell készíteni kissé.

– Sokáig vacakol azzal a döggel.

Perjés most felgyújtotta a műtőlámpát. Aztán levette a kicsi burát, és megszagoltatta a kutyával.

– Na, Csibész, most egy kis sapkát húzunk ám a fejedre. Szépen, okosan viselkedj! Nem fáj semmi, és a gazdi itt áll melletted. Jó lesz?