Egy nap veled

Emy Dust

Emy Dust – Egy nap Veled

©Emy Dust 2023 ©Book Dreams Kiadó 2023

Szerkesztő:

Masiko Fable, Pálffy Gergő

Borító:

Fazakas Emese

Kép forrása:

Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9786156155559

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített

kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része

semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a

fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható!

Minden jog fenntartva!

Egy nap veled

Emy Dust

Prológus

Még két óra, és végleg búcsút intek a Conwayben töltött iskolás éveknek, de előtte belibbenek a tüllökkel felturbózott habcsók ruhámban Keith oldalán a bálba. Miután sikerült lezárnunk az évet, és túl vagyunk a vizsgáinkon, felszabadultabban szórakozhatunk, mint a hivatalos ünnepségen. Erre vártunk, és nem csak mi, hanem az egész évfolyam.

– Drágám, ha szeretnéd elviszlek – néz be apa a szobámba.

– Mindjárt itt lesz Keith, de azért köszi – mosolygok arra férfira, akit mindennél jobban szeretek a világon.

– Csodaszép vagy! – sóhajt hangosan.

Sokadszorra ismétli meg. A hangja gyengéd, a szeme könnyesen csillog. Nehezen tudom visszanyelni a gombócot a torkomban. Tíz éve vesztettük el anyát, azóta csak mi vagyunk egymásnak.

– Tudod, hogy nem szeretném, ha elkenődne a sminkem – nevetek, és kitörlöm a szemem sarkába húzódó nedvességet, majd átölelem apát.

– Olyan nagy lettél! Édesanyád büszke lenne rád – simogatja meg az arcom.

– Köszönöm! – szorítom magamhoz.

– Van itt valami a számodra – enged el, és kisiet a szobámból.

Kíváncsian lesem az ajtót, hogy mikor tér vissza. Lassan telnek a másodpercek, de szerencsére nem kell sokat várnom és visszatér.

– Talán anyád ruhájának jobban örültél volna, de azt hiszem, ez illik hozzád – tart maga elé egy pár vörös magassarkú cipőt.

– Ez anyáé volt? – kérdezem elcsukló hangon, válaszul egy apró bólintást kapok. Remegő kézzel nyúlok a vörös cipőért; nem tudom levenni róla a tekintetem. Mindig is szerettem volna valami emléket anyától a fényképeken kívül. Ez a cipő tökéletes. Többször nézelődtem a holmija között, amit apa gondosan őrizget a pincében, de ezt a cipőt soha nem láttam. Az évek során egyre kevesebb emlék maradt meg a fejemben, azokat is megfakulva látom, ha lehunyom a szemem. Így egy kicsit ma anya is velem lehet ezen a fontos eseményen.

– Nagyon köszönöm! – ölelem át apát.

– Szeretlek, kicsim! – szorít magához.

Érzelgős pillanatunkat a bejárati csengő hangos dallama szakítja félbe.

– Ez biztosan Keith! – ugrok hátra. – Kérlek, engedd be, mindjárt megyek én is – nézek kétségbeesetten apára.

Bólint és becsukja az ajtót.

Leteszem a cipőt és belebújok. Tökéletesen illeszkedik a lábfejemre. Teszek néhány lépést, megpördülök és nevetve a tükör elé topogok benne. Remegő kézzel végigsimítom a ruhám, gyors mozdulatokkal felkavarom kezemmel a levegőt az arcom előtt, majd veszek egy mély lélegzetet és elindulok. Mosolygok, miközben elképzelem, hogy Keith a lépcső alján vár rám. Olyan sokszor láttam hasonló jelenetet filmekben, de a miénk mégis más lesz. Egy pár vagyunk, de szigorúan barátok. Csak barátok. Én ezzel is megelégszem, bár sokkal többet érzek iránta, de erről senkinek nem kell tudnia. A saját titkom, aminek én vagyok a legjobb őrzője. Nem akarom elrontani azt, ami köztünk van. Csak arra van szükségem, hogy az életem része legyen, én is az övé. A többi nem számít. Nem sok tapasztalatom van a szerelemről, egy kapcsolatom sem volt még. Persze nem azért, mert ne lett volna olyan srác, akinek tetszem, de én mindegyikben Keith-t kerestem. Nem tudott átbillenni senkinél a barátság szerelemre. Keith ebben más volt. Már ovis korunktól ismerjük egymást, igaz, hogy csak néhány emlékfoszlány villan be arról az időről, esetleg apától tudtam meg pár apróságot, amikor felidézte az elmúlt éveket. De csakis olyan emlékeim vannak, amik már akkor melengették a nyitott szívemet.

A lépcső felénél megpillantom a fekete fényes cipőket, és a szívem gyorsabb tempóban kezd lüktetni. A mosolygástól görcsösen feszül az arcizmom, de nem tudnám abbahagyni, ezért nem próbálkozom vele. Két éve tervezzük az utolsó napunkat, hogyan fogunk büszkén bevonulni a terembe. Délután még néhányszor el is gyakoroltam, hogy magabiztosabb legyek.

Nem könnyű Conwayből bejutni bármelyik egyetemre, nekünk mégis sikerült. Sok év után Keith és én kitörünk New Hampshire kis városából, és New Yorkban kezdjük a nagybetűs életet a Fordham egyetemen.

Ahogy egyre lejjebb érek, többet látok Keith alakjából. Vasalt nadrágjában egyik keze lezserül a zsebében, zakója vagányan kigombolva. Hangosan kuncogok, majd az utolsó lépcsőfokon erősen rászorítok a tömör, lakkozott korlátra. Az addigi letörölhetetlen mosoly hirtelen jegesen hervad le az arcomról.

– Fred?

– Szia, Lana – villantja ki ezüst fogszabályzóját.

– Mit keresel itt? – kérdezem döbbenten.

– Nagyon szép vagy! Ezt neked hoztam – nyújt felém egy orchideás kitűzőt, amit Keith-től kellene kapnom.

– Nem beszéltük meg, hogy együtt megyünk a bálba, én Keith…

– Igen! Valami dolga akadt, megkért, hogy jöjjek érted – vág a szavamba, miközben folyamatosan mosolyog.

Biztos készülődés közben nem hallottam Keith hívását. Történhetett valami.

– Itt valami félreértés történt – rázom a fejem értetlenül. – El ne mozdulj! – emelem fel a kezem, hogy intsek neki, majd megmarkolom a tüllt a ruhám alján, és felszaladok a szobámba.

A lendülettől szinte beesek az ajtón, de nem törődöm vele, felkapom az ágyról a telefonom:

Nincs üzenet.

Nincs hívás.

Az email fiókom kong az ürességtől.

Kikeresem Keith számát, és rányomok a hívás gombra.

„A hívott szám nem kapcsolható.”

Szerencsére a bordáim védik a szívemet, hogy ne robbanjon ki a helyéről, különben az izgalomtól rég elhagytam volna már a lépcsőn felfelé.

Percekig fel-alá járkálok, majd hangos sóhajjal lehuppanok az ágy szélére. A tüllszoknya elterül előttem, nekem pedig hatalmas gombóc nő a torkomban. A csuklómon lévő karkötőre pillantok, amit tőle kaptam, és a gondolataimba merülve forgatom az apró bőrdíszt.

Olyan jól elterveztük. Keith nem tenne ilyet. Történnie kellett valaminek. Nem akarok Fred Tennerrel menni a bálba, de ha itt ülök, akkor az egész estének annyi. Biztosan történt valami, és majd a bálban találkozunk!

Felállok, megigazítom a ruhám és elindulok.

Az izgatottságom elreppent, nincs már meg a lelkesedésem. A nagy belépőm is csak a képzeletemben létezik. Hatalmasat nyelek, és azzal nyugtatom magam, hogy valami hiba csúszott a terveinkbe, amit gond nélkül megoldunk. Mindig megoldjuk.

Talán az ólomkatona gyűjteménye! – suhan át a gondolat a fejemben. – Csakis az lehet.

Keith rajong az ólomkatona gyűjteményéért, órákon át képes rendezgetni, én pedig órákon át képes vagyok őt nézni, mert én érte rajongok. Már csak egy hiányzó darabja van, de nem tudta megszerezni, annyira kevés létezik belőle a világon.

Biztos csak ez lehet, szóval meg van bocsátva.

– Már azt hittem, elmenekültél – vigyorog Fred a karját kínálva.

– Ugyan, csak elfelejtettem valamit – kapaszkodom a karjába kényszerűen mosolyogva.

Az autóban kényelmesen elhelyezkedem a furgon hideg, bőr ülésén, közben szórakozottan megigazítom a tüllfodrokat, hogy szétterüljenek.

– Készen állsz a nagy estére? – kérdezi Fred, miután betuszkolja magát a kormány mögé. Hiába nagy a belső tér, látványosan kicsinek tűnik számára a hely. Elképedve nézek végig rajta. Térde a kormányt súrolja, könyöke a combján pihen, de még így is kényelmesen markolja meg a kormányt.

Hogyan táncolnám végig az estét vele, ha valóban ő lenne a kísérőm? Lehet a lábába kellene kapaszkodnom. Van olyan lány, aki bármennyire illik hozzá? Nem véletlenül hívják „Sámlis-Fred”-nek.

– Minden rendben? – húzza el kezét az arcom előtt.

– Persze – rázom meg a fejem, hogy megszabaduljak a gondolataimtól.

Amikor végre elindulunk, lassan éledezni kezd a kellemetlen szorítás a gyomromban.

– Pontosan mit mondott neked Keith? – kíváncsis-kodom, reménykedve, hogy a válasza enyhít a szorongásomon.

– Nem tud jönni. Ennyi – vonja meg a vállát köny-nyedén.

Ezzel a válasszal kicsit sem segített, nem oszlatta el a szorító érzést, vagy a nyomást a mellkasomon.

Belesüllyedek az ülésbe, és az üvegen keresztül bámulok kifelé. Olyan, mintha az egészet csak álmodnám. Szeretném, ha csak egy rossz álom lenne.

Már messziről észre lehet venni az égbolton cikázó lézerfényeket az iskola felett, az út szélén sűrűsödő, parkoló autók elárulják, hogy hamarosan megérkezünk. Conway nem túl nagy város, és nincs is gyakran nagy rendezvénye, ha mégis, arról mindenki tud.

– Jól nézel ki – mosolyog Fred csillogó szemekkel, miután lehúzódik. Világosbarna tincseit gondosan beállította, nem csak kószán állnak a fején, mint a hétköznapokon, amikor szinte utolsóként esik be órakezdések előtt. Látszik rajta, hogy mennyire készült erre az estére, még a pihés borostáját is eltüntette az álláról. Egy pillanatra feltűnik, hogy egészen jóképű, bár közel sem annyira, mint Keith. Hiába, hogy egy évfolyamra járunk, és napi szinten váltunk egy-két szót, nem alakult ki közöttünk szorosabb barátság. Ennél többet nem tudnék elképzelni Freddel köztünk. Sokat lóg Keith-szel, mivel ők együtt fociznak a suli csapatban.

– Köszönöm! – kapom el a tekintetem, és meghúzom a nyitókart.

A zene dübörög, a hatalmas vörös épület előtt tömeg gyűlt össze. A kisvárosi átok, hogy mindenki ismer mindenkit. Ez most sincs másképp, hiszen minden nap találkozom velük.

– Hölgyem, megengedi, hogy bekísérjem? – nyújtja a karját Fred udvariasan. Vetek egy gyors pillantást körbe, de sehol nem látom Keith arcát, végül elfogadom a karját.

Szinte hallani lehet, hogy összesúgnak a hátunk mögött, miközben a bejárat felé tartunk. Kivételes alkalom, hogy nem Keith-szel jelenek meg. Nem csak nekik új ez, hanem nekem is, de most nincs más választásom. Csak abban reménykedem, hogy bent fog rám várni.

Megemelem a lábam előtt a ruhámat, hogy bizton-ságosan feljussak az előttünk lévő néhány lépcsőfokon.

– Gyerekek! – állít meg az ajtóban Mrs. Sender, az irodalom tanárnő. – Kötelező fénykép! – kiált fel olyan széles mosollyal, amilyet még soha nem láttam rajta az elmúlt évek alatt. Mindig komor és szigorú, a tanulás állt nála az első helyen.

Ennyire örül, hogy többet nem találkozunk?

Ellenkezés nélkül lépek oda a végzős tábla elé. Fred egy pillanatra sem enged el, az oldalamhoz szorítja a karját, hogy esélyem se legyen sarkon fordulni. Zavartan tekintek körbe.

Szerettem volna Keith mellett állni ezen a képen. Együtt jobban mutatnánk az emlékkönyvben. Talán még lehet rá esély, hogy megkérjük Mrs. Sendert egy újabb fotóra.

Ebben a tudatban húzom széles mosolyra a számat Fred mellett, és próbálok nem feszengeni. Ő kicsit sem leplezi az örömét, olyan szorosan húz magához, hogy ujjai belemélyednek fedetlen hátamon a bőrömbe.

– Nagyon jól néztek ki! – kiált fel újra a tanárnő elégedetten. – Érezzétek jól magatokat!

– Köszönjük! – biccent Fred, és indulunk tovább.

A képzeletemet teljesen felülmúlta a látvány, ami fogad odabent. Halványlila fényben úszik az aula, színes apró lampionok nyúlnak le a mennyezetről, a terem közepén a hatalmas tánctért asztalok veszik körül, a helyiség végében pedig hangosan tombol a zenekar.

Ámulva nézek körbe, a szívem gyorsabb ütemre vált.

– Iszunk valamit? – hajol felém Fred. Forró lehelete végigszalad a fülemen, elvonja a figyelmemet az ábrán-dozásról.

Bólintok.

Percekkel később már a büféasztal előtt állunk, és lassan kortyolom a puncsomat, amit Fred nyomott a kezembe. Izgatottan keresem tekintetemmel Keith-t, közben figyelem a vidám arcokat. Alaposan körülnézek, úgy tűnik, mindenki eljött, kivéve őt. Aztán megakad a tekintetem a sarokban összegyűlt néhány emberen. Nem kedvelem őket, mégis képtelen vagyok levenni róluk a szemem. Egyszer sem voltam irigy Sandy Cornerre, a legnépszerűbb lányra az iskolában, most mégis feléled bennem a keserű érzés. Körülrajongják, bár én nem vágyok a hírnévre, most mégis kellemetlen egyedül állnom ezen a fontos eseményem. Igaz, nem teljesen egyedül, hiszen Fred el sem mozdul mellőlem, de valójában nem sokat számít a jelenléte.

Hiányzik Keith, ő a másik felem. Már csak két napig leszünk a városban, utána együtt töltünk minden percet New Yorkban.

Nagyot sóhajtok a gondolataimra, és érzem, hogy ez segített legyűrni a haragos féltékenységet. Csak egy pillanatig volt esélye, hogy beférkőzzön az elmémbe.

– Menjünk oda a többiekhez – csúsztatja hosszú ujjait a derekamra Fred.

– Nekem itt tökéletes – tiltakozom a fejemet rázva.

– Ugyan már, Lana! Ez az utolsó este – vonja fel a szemöldökét, és hirtelen vékony arca árva kiskutya ábrázatot vesz fel.

– Tudod, hogy én…

– Nem kedveled Sandyt – vág a szavamba, hogy befejezze a mondatot. – Na, és? Nem csak ő van ott – vonja meg a vállát.

Tétován körbenézek. Senki nincs a közelben, akivel tölthetném az estét. Talán annyira mégsem élvezném az egyedüllétet. Elhúzom a számat, és belekarolok újdonsült kísérőmbe.

Elindulunk a bűvös kör felé, ami szinte vibrál Sandy személyiségétől.

Mi lenne, ha itt kellene maradnom? Hogyan viselném el az uralkodó természetét? Lehet ő fogja uralni a várost is néhány év múlva?

A családja befolyásos, nincs olyan, amit ne szereztek volna meg eddig. És nincs olyan, amit ne adtak volna meg az egyetlen lányuknak.

Ahogy belépünk a látóterébe, a vibrálás hirtelen abbamarad, fagyos arccal néz ránk mindenki. Nem tulajdonítok nagyobb figyelmet ennek, betudom annak, hogy Fred miatt meglepettek, mert vele látnak. Gyorsan körbefuttatom a tekintetem rajtuk. A legjobb formájukat hozzák ma este. Nincs elnyűtt sulis egyenruha vagy izzadságtól vizes tesipóló. Alkalomhoz illően, díszben pompázik mindenki.

– Csak most hallottuk, hogy mi történt. Igazán sajnálom, Lana – szólal meg Sandy sajnálkozva. Értetlenül fogadom a nekem szánt szavait. – Egy kicsit se bánd. Hogy mekkora egy seggfej! – folytatja fújtatva.

Igazi dühöt látok az arcán, fél szemmel észreveszem, hogy a többiek is bólogatnak.

– Nem igazán értem – erőltetem válaszra a hang-szálaimat, miközben zavartan mosolygok.

– Hogyan? Neked még el sem mondta? – vág döbbent arcot Sandy, és közvetlenül elém lép. Világoskék tekintete rideg, vékony száját összeszorítja, szigorúan néz, mintha éppen számonkérne, nem pedig sajnálna bármit is.

– Miről van szó? – kérdezem, és bár próbálom leplezni, megremeg a punccsal teli pohár a kezemben.

– Keith… – forgatja a szemét. – Visszalépett, nem megy New Yorkba – csóválja a fejét.

– Tessék? Ez valami vicc? – nevetek kínomban.

Csak szórakoznak. Arról már rég tudnék. Két nap múlva már messze leszünk innen.

– Még csak el sem mondta neki – szólal meg Kathrine, Sandy mögött. – Biztos a videóról sem tud.

– Elhallgass! – fordul hátra dühösen Sandy, csendre inti a barátnőjét.

Kezdek elbizonytalanodni, ahogy a két lány között kapkodom a tekintetem. Úgy érzem, történt valami, és én vagyok az egyetlen, akinek fogalma sincs róla, mi az.

– Mi történt? – kérdezem.

– Ne is törődj vele – legyint Sandy. – Azt hittük, tudsz már Keith-ről. Sajnálom, hogy tőlünk kellett megtudnod.

Nehéz komolyan vennem, elképzelhetetlennek tartom, hogy Keith ne szólt volna róla. Kell lennie emögött valami turpisságnak.

– Milyen videóról beszéltetek? – kérdezem, mert nem hagy nyugodni, amit Kathrine elejtett.

– Azzal végképp ne törődj! – lép hátra Sandy mosolyogva.

– Meg kell mutatnod neki – állja el a barátnője útját Kathrine, és egy hirtelen mozdulattal kikapja a kezéből a telefont.

– Azonnal add vissza a telefonomat! – sipít fel Sandy, és kisebb harc alakul ki közöttük.

Nem érdekel a civakodásuk, a videó annál inkább. Kapok az alkalmon, és egy könnyed mozdulattal elveszem a készüléket, majd hátat fordítok nekik.

A kijelző fényesen világít, a rajta lévő képkockákon Keith-t pillantom meg.

– Ez nem jó ötlet – lép mellém Sandy.

A szavai inkább buzdítanak, mintsem meghátráljak. Rányomok a lejátszó gombra.

Először homályos a kép, a videó zavaros mozdulatokkal kezdődik. Mintha csak úgy lógatná valaki a kamerát. A másodpercek hosszúnak tűnnek, azon vagyok, hogy megállítom és visszaadom Sandynek a készüléket, de akkor meghallom a halk beszélgetésfoszlányt.

– Tényleg ennyire bírod a Harris lányt? – kérdezi az ismerős hang. Jól kivehető, hogy a videó egyik szereplője a mellettem szobormereven álló Fred. Nem nézek fel; a torkomban dobog a szívem, és reménykedve várom, hogy kiderüljön, kivel beszélget. Újabb zavaros képek jönnek.

Fred nem valami jó a videó készítésben.

Hirtelen kitisztul a kép és Keith vigyorog a kamerába. A háttérből kivehető, hogy a fiú öltözőben vannak.

– Szórakozol velem? – röhög fel Keith. – Évek óta ismerem, rohadt idegesítő. Ráadásul naiv. Csak azért lógok vele, mert olyan szerencsétlen.

Hiába hallom tisztán a szavait, nehéz értelmeznem. Elakad a levegő a tüdőmben, meredten bámulom a képernyőt, ami újra zavarossá válik.

– Azt hittem, bejön neked – mondja Fred, majd eltorzul a kép, és pár pillanattal később megint Keith néz a kamerába csillogó szemekkel.

– Kizárt, hogy valaha is lesz köztünk valami. Egyáltalán nem jön be, iszonyat az ízlése. Semmi nőiesség nincs benne – hajol közel a kamerához, és megigazítja vizes hajtincseit egy féloldalas mosoly kíséretében.

A képernyő hirtelen sötét lesz, de képtelen vagyok megmozdulni.

Ez nem lehet! Ízléstelennek tart? Még csak nem is vagyok nőies?

Szeretném azt gondolni, hogy valami átverés az egész, de nincs rá lehetőség, hiszen egyértelmű a felvétel. Halottam, sőt láttam Keith-t miközben gúnyosan, lekezelően beszél rólam.

Minden hazugság volt! – kapom a szám elé a kezem, hogy visszafojtsam a zokogásom.

A telefon kiesik a kezemből. Megmarkolom a ruhám alját, és rohanni kezdek a kijárat felé. Nem érdekel, kit sodrok magammal, csak el akarok tűnni. Hallom, ahogy mögöttem hangosan nevetnek. Mintha a zenekar szünetre ment volna vagy nem is lenne.

Úgysem számít már!

Amennyire a ruhám engedi gyorsítok, bár sokkal nagyobb hátrány a cipőm magas sarka.

– Lana! Hova rohansz? – kiabál utánam Mrs. Sender.

Még csak vissza sem nézek. Minél távolabb kell lennem tőlük. Egy pillanatra megállok, és lekapom a cipőmet, hogy még gyorsabb legyek.

Mindenki tudott a videóról? Azért nem jött ma este Keith, mert ez a véleménye rólam? Talán fel sem vették az egyetemre, azzal is csak szédített.

Mire sikerül tudatosan, lassan venni a levegőt, már egy sötét, kihalt utcában vagyok. A házakban kialudtak a fények, a fák sűrű, zöld koronáját az esti szél mozgatja. A talpam alatt a fű hideg, hiába kora nyárias az időjárás. Egyik sem érdekel. A zokogásom az egyetlen, amiből tudom, hogy élek. Belül a mellkasomban érzem a nyomást. Fáj, hogy Keith ezt tette velem.

Hosszú percek telnek el, a cipőmet magamhoz szorítva lépkedek. Képtelen vagyok hazamenni. Autózúgás töri meg a csendet, mögöttem a fény egyre erősebb lesz.

– Lana! Állj meg! Nem mehetsz így el! – szól ki Fred, és lassan gurul mellettem. – Lana! Szállj be az autóba, hadd vigyelek haza!

Nem válaszolok, csak nyelem a könnyeimet és megyek némán előre. Fred hangos gázt ad, majd hirtelen bevág elém; kiszáll az autóból. Ki akarom kerülni, de nem enged.

– Sajnálom, ami történt – állít meg. Nem nézek rá. Ahhoz túlságosan fel kellene emelnem a fejem. A mellkasát bámulom, szemmagasságban van velem.

Kicsi akarok lenni és láthatatlan. Talán egy elhagyott sziget is jól jönne.

– Wyle egy seggfej! Jobb is, hogy kiderült. Gyere, hazaviszlek! – fogja át a derekam.

– Hagyj békén, Fred! – lököm le a kezét. – Tudtál a videóról, te vetted fel! Remélem, most jól szórakozol. Biztos ez volt a célod vele – vágom az arcába dühösen.

– Nem akartam, hogy lásd. Soha nem bántanálak így meg! – szabadkozik. – Nekem sokkal fontosabb vagy, mint annak a seggfejnek.

Nem hatnak rám a szavai, rá akarok nézni, hogy határozottan elküldjem, de amint kinyitom a számat, újra zokogni kezdek.

– Ne sírj! – húz közelebb magához. Nem ellenkezem. Hosszú percekig a mellkasába temetett arccal fuldoklom a könnyeimben. – Üljünk be az autóba. Meg fogsz fázni – simítja végig hideg ujjait a hátamon. – Na, gyere – kérlel kedvesen. – Én hoztalak el, nekem is kell hazavinni téged.

Körbepillantok, hirtelen fogalmam sincs, hogy merre lehetek, engedek a szelíd húzásnak, és hagyom, hogy az autóhoz kísérjen. A tüllök rendezetlenül állnak a ruhámon, ugyanúgy, mint ahogy a lelkem fodrozódhat most a darabokra robbant szívemen.

Elindulunk, de csak bámulok kifelé a sötétbe, még mindig a cipőmet szorítom a mellkasomhoz. Hallom, hogy Fred beszél hozzám, de nem értem, mit mond. A gondolataim harsogása és a fájdalmas lüktetés sokkal erősebb a fejemben.

– Lana, ezeket add ide – fogja meg a cipőt, hogy elvegye. Felkapom a fejem, rászorítok a magassarkúmra, közben a nyitókart kutatom a másik kezemmel.

– Köszönöm, hogy hazahoztál – nyögöm erőtlenül. A sírás elvette szinte az összes energiámat. Felpillantok, a házunkat keresem, de csak a városon túli sötét erdő terül el a szemem előtt.

– Ez mi? Hol vagyunk? – nézek kérdőn Fredre.

– Végre magadhoz tértél. Ezeket kérem – szakítja el tőlem a cipőket, és lazán hátradobja a furgon végébe. – Nem mehetsz így haza. Az apád végez velem. Meg kell nyugodnod.

– Jól vagyok, Fred – vágom rá gyorsan. Nem vágyom másra, csakhogy végre a szobámban legyek.

– Várjunk még egy kicsit. Hallgathatnánk zenét – kapcsolja be a rádiót, majd előrehajol, és az ülés alól egy üveget húz elő. Hosszan iszik belőle. Úgy nyeli az italt, mintha szörp lenne. – Ez segít neked is – húzza el a száját.

Behunyom a szemem az erős alkohol szagára.

– Én nem kérek – rázom a fejem.

– Biztos vagy benne? – emeli a szájához az üveget.

Hosszú percek telnek el, miközben nézem, ahogy Fred szinte megállás nélkül kortyolja az italt, közben csak Keith jár a fejemben.

– Tudod, nekem mindig is tetszettél – nevet. – De neked nem létezett más, csak a seggfej Wyle – néz rám csillogó szemmel.

Egyszer sem láttam rajta az évek során, hogy nyitott volna felém, ezért nem értem, miért hozakodik ezzel elő. Újra iszik az üvegből. Rohamosan fogy az ital, kezdek aggódni, hogyan jutok haza, és mi lesz majd Freddel.

Nem hagyhatom, hogy így vezessen.

– Talán jobb lenne, ha helyet cserélnénk. Túl sokat ittál, Fred – hajolok közelebb a kulcsért, hogy megszerezzem.

– Te csak a rosszfiúkat kedveled – kapja el az állam, az arcomba hajolva.

– Mit csinálsz? Azonnal engedj el! – próbálom lefejteni a kezét, de annyira szorosan fog, hogy képtelen vagyok szabadulni.

A következő pillanatban ledermedek a meglepettségtől. Az ajkaimra tapasztja hűs száját, és vadul falni kezd. Hirtelen feleszmélve kapálózni kezdek.

– Engedj el! – kiáltom, és próbálom ellökni magamtól.

– Ha rosszfiú leszek, akkor kelleni fogok, Lana? – ránt magához. – Ezt szereted Wyle-ban, akkor én is ilyen leszek!

– Fogalmad sincs miről beszélsz! Részeg vagy! – harcolok tovább, de sokkal erősebb nálam.

– Ne ellenkezz, úgy jobb lesz neked is – szorítja le mindkét kezem.

Nem akarok belegondolni, hogy mi történik, ha nem tudok kiszabadulni, de nem túl jók az esélyeim.

– Megőrültél? Azonnal engedj el! – kiáltom, de mintha nem is hallana.

– Átkozott ruha – mordul fel a tüllt tépkedve.

Páni rémület járja át a testem, alig van hely a védekezésre. A lábaimat már leszorította rám nehezedő testével. Elengedi a kezem, ekkor reményt látok, hogy sikerül menekülnöm. Az egyik kezemmel a nyitókart keresem a fejem fölött, míg a másikkal próbálom távol tartani magamtól. Minden erőmmel lökdösöm, ököllel ütöm kemény vállát, de hallom a harisnyám reccsenését és kétségbeesek.

– Fred! Engedj el!

Pokolian megrémít! Ezt, nem teheti! Nem teszi meg!

– Kuss és élvezd! – tapad a számra újra. Fogai bele-mélyednek az ajkamba, nyelve vadul csapkod, és miközben az ujjai szorítják az államat, a másik kezével rászorít a mellemre. Felsikítok a fájdalomtól. Elengedi az államat és belemarkol a hajamba.

– Fred, engedj el, kérlek – könyörgöm.

Gyengülök, kimerít a hadakozás. Tudom, hogy mi fog történni. Már esélyét sem látom annak, hogy megakadályozzam. Felzokogok, remeg a testem, a karomat a mellkasom elé szorítom. Kimerültem, a sokktól alig kapok levegőt.

– Tudsz te jó kislány is lenni – talál utat a ruhám alatt, könyörtelenül nyúl a bugyimba, majd erősen dörzsölni kezdi a csiklómat.

– Ne csináld – kérlelem sírva.

Fájdalmat okoz minden mozdulata. Tehetetlenül fekszem alatta. Dühös vagyok, kétségbeesett és félek. Soha nem gondoltam, hogy ez megtörténhet velem. Még annak ellenére is bíztam Fredben, hogy nem voltunk a legjobb barátok. Olyan semleges volt a kapcsolatunk.

– Élvezd te is – csókolja végig a nyakamat, de csak undort vált ki belőlem a közeledése.

Teszek még egy próbát a menekülésre, de nincs bennem erő, tehetetlenné váltam.

Hallom a bugyim reccsenését, ujjai rátalálnak megint a csiklómra.

– Engedj el! – zokogok fel a fájdalomtól.

– Majdnem elfelejtettem – vigyorog és többször benyálazza egy, majd két ujját. – Ne mondd, hogy nem figyelek rád. – Elfordítom a fejem, próbálom összezárni a combomat, de hangosan felkiáltok, amikor durván belém nyomja az ujjait. – Tudom, hogy tetszik – lihegi kiéhezve. – Kár lenne tartogatnod magad a seggfej Wyle-nak. Velem jobban jársz.

Ki-be mozgatja az ujjait bennem, az egész testem megfeszül a fájdalomtól. Aztán jobban rám nehezedik, szorosan megmarkolja mindkét csuklómat és kíméletlenül belém hatol. Szinte felnyársal, minden levegő a tüdőmbe akad. Összeszorítom a fogaimat. Feszítő, égő érzés éled az ágyékomban. Felsikítok, de nem tudok hadakozni. Fredet egyáltalán nem érdekli. Egyre gyorsabban mozog bennem. Hörögve csókolja körbe az arcomat; öklendezek az alkohol bűzétől és tőle. Kiszolgáltatottan, zokogva reménykedem, hogy mielőbb vége lesz.

Pillanatokkal később hangosan felnyög, megfeszül rajtam a teste, majd kirántja magát belőlem és rekedtes nyögésekkel élvez a csupasz bőrömre, míg én tehetetlenül mozdulatlan maradok.

Kiszabadítom a lábaimat és összekuporodom, felhúzom mindkét térdem, és a tépett tüllökkel eltakarom magam.

– Wyle nem tudja, miről maradt le – hajol hozzám, és megcsókolja a homlokom. – Később megismételhetjük. Azt jobban is élvezheted.

– Dögölj meg! – morgom.

– Ne legyél ennyire álszent. Tudom, hogy élvezted, tocsogott a nedves puncid.

– Te rohadt szemét! – emelem fel a hangom, és új erőre kapva neki esem. Próbálom ütni, ahogy csak tudom.

– Higgadj le, vagy már most folytassuk? – lök vissza az ülésbe.

– Ezért még megfizetsz! – zihálom levegő után kapkodva

– Ugyan! – nevet fel, majd előveszi újra az üveget, és felhajtja a maradék italt, majd kényelmesen rágyújt egy szál cigire. – Neked lesz nagyobb szégyen, ha eljár a szád – fújja felém a füstöt. – Lana Harris a bál után ribancként keféltette meg magát.

– Azonnal engedj ki innen – rángatom a nyitókart.

– Gyalog akarsz hazamenni?

– Engedj ki! – ordítok rá.

– Ahogy akarod – veszi elő a távirányítót, és megnyomja a gombot. Hangosan kattan a zár, én pedig amilyen gyorsan csak tudok, kiugrok az autóból. Meztelen lábamat szúrják az éles ágak. – Kösz, nagyon élveztem – szól utánam.

– Remélem, megdöglesz! – kiáltom vissza, miközben becsapom az ajtót.

Még látom ahogy vigyorog, majd hangos gázzal elhajt. Nézem a távolodó autót, miközben a könnyeim újra elárasztják az arcomat.

Ma este elvesztettem a legjobb barátomat, a büszkeségem, a szüzességem és a cipőmet…

1.

Hat évvel később

A kopott billentyűzetet legalább százan használhatták előttem, mégis lelkesen kalapálom azokat, hogy megkeressem a dollárezreket érő ügyfelet, aki a kitörést jelentené a koedukált iroda vékony falemezzel elválasztott poros sarkából. Egyetlen ügyfelet kell szereznem, és ott lehetek az üvegfal mögött én is, saját, igazi fából készült asztallal egy kényelmes irodában, a kiemelkedő értékesítők között. Volt már olyan, akinek összejött elsőre, és egy jövedelmező szerződést hozott a céghez.

– Mi a pálya, csajszi? – sziszegte Noah az elválasztó falon keresztül. Csak a kék, átható tekintete sugárzott át, csinos pofiját eltakarta a papírfecnikkel tűzdelt elválasztófal.

– Nulla fogás – csóváltam a fejem. – Nálad van valami?

– Lássuk csak... – kezdett bele zavartan, és már tudtam, hogy esze ágában sem volt annyira megerőltetni magát, hogy a feladatra koncentráljon.

– Megint a társkeresőn lógtál? – kérdeztem.

– Muszáj volt, millió üzenetem van.

– Na, persze.

Megtiltották az öncélú böngészést, talán Noah az egyetlen, aki profi módon űzte ezt a tevékenységet munkaidő alatt. Hihetetlen mázlista, képes a határidő utolsó percében összekaparni új ügyfeleket, aztán még meg is dicsérik, hogy mennyire keményen dolgozott. Irigylem őt ezért.

– Negyedóra múlva megbeszélés – harsogta a vezetőnk.

Erős hangjától a szemközti Gold & Price Reklám-ügynökség dolgozói is átjönnek a meetingre, ha így folytatja.

Felpillantottam, de Noah már elfordította a tekintetét az elválasztó keskeny réséről. Előkaptam egy cetlit a tartóból, firkantottam rá egy kávés bögrét, alá pedig egy kérdőjelet. Felmarkoltam a lapot, és néhány mozdulattal golyót gyúrtam belőle, majd egy könnyed mozdulattal átdobtam Noah térfelére. Vártam, hogy halljak valami neszt, de csak a billentyűzet hangos kopogása volt a válasz Noah részéről.

Persze, túl elfoglalt az üzenetek miatt.

Új lapot nyitottam a böngészőn, és meredten bámultam a színes Google feliratot. Két éve dolgoztam a Trackpic News-nál, de csak először éreztem ennyire kihívásnak az ügyfélszerzést. Egy reklámcég, több tucat megbízóval, akiknek el kell adnunk a termékeit vagy olyan érdeklődőket biztosítani nekik, akik a jövőben nagy eséllyel vásárolnának tőlük.

Valami suhant felém, de csak egy pillanatra láttam, a következő másodpercben a homlokomon koppant.

– Áh! – szisszentem fel, és a fájó pontot dörzsöltem.

– Bingó! – kuncogott a falon túl Noah.

Az elpöccent papírgumóért nyúltam, de mielőtt gondosan széthajtottam volna, körbenéztem. Bármikor lecsaphatott ránk a vezetőnk, a kuckók – mi neveztük el így Noah-val – között szokott sétálni, és azt lesi, hogy mennyire merültünk el a munkában. Mintha tanórán leveleznénk. Nem láttam veszélyt, ezért széthajtogattam a papírt, és rögtön mosolyra húzódott a szám a Noah által rajzolt retró kávégép láttán.

– Elkésünk – rázta meg a vállam Josephen, és elszaladt mellettem.

Eldobtam mindent a kezemből, hogy időben odaérjek a megbeszélésre, nem szerencsés utolsónak beesni, azt mindenki észreveszi.

– Szeretem az ilyen találkozókat – csatlakozott mellém Noah, együtt mentünk a tárgyalóba.

Már tele volt a helyiség, amikor odaértünk. Noah megragadta a kezem, és befurakodott a tömeg közepébe. Jobban szerettem hátul maradni, de Noah szerint ez is emeli a munkamorál pontszámunkat. Ha egyáltalán létezik ilyen. Bár el tudtam képzelni, hogy mindenkiről külön mappát vezetnek. Az egyetem után nagyon jó lehetőségnek tűnt átmenetileg a Trackpic News. Együtt kezdtünk Noah-val, és ugyan csak kávét főztünk az első két hónapban, de aztán az egyik átszórakozott éjszaka után, Noah nem volt túl jó formában és véletlenül leöntötte az egyik ügyfelet. Próbáltuk menteni a helyzetet. Míg én szorgosan a kávé maradványait próbáltam letakarítani a férfi ruhájáról, addig Noah lyukat beszélt a férfi hasába azzal, hogy a TP News egyik különleges megbízója a hasonló esetek megelőzésére gyárt öltönyöket olyan anyagból, ami könnyen tisztítható. Sikerült rávennie az ügyfelet, hogy megnézze a reklámajánlatot, és persze szerződést is kötött velük. Naná, hogy Noah-nak ez is bejött. Mivel bevont engem is, így azóta kaptunk egy külön kuckót, ahol tovább vadászhattunk ügyfelekre. Jobb, mint a kávéfőzés, de ennél sokkal nagyobb terveink voltak Noah-val. Nem akartunk életünk végéig értékesítők lenni.

– A következő hetekben fontos feladatuk lesz – szólalt meg idősebb Frederick Mars, a Trackpic News alapítója. A férfi az ötvenes éveit taposta, és valószínűleg ugyanannyi nő megfordul havonta az ágyában, mint ahány éves. A sármjának köszönhetően. – Leendő megbízónk, a Tennis Cup's, tízezer darab teniszlabda értékesítését várja el tőlünk. Hosszútávú együttműködésre számítunk velük, ezért a mai naptól ez lesz mindenkinek a fő feladata. Egy hónapunk van rá! Akinek sikerül, százszázalékos éves bónuszt nyer a megkötött üzlettel.

Amint kimondta a legcsúcsabb mondatot, hangosan felszisszent mindenki, a néma csendet sustorgás váltotta fel.

– Ez a mi üzletünk! – szorította meg a karomat Noah.

– Tízezer labda – suttogtam elképedve.

– Egy ügyfél, tízezer labda! Ez lesz a következő hetekben mindenki mottója! – emelte fel a hangját Mr. Mars.

Egyre hangosabb lett a tárgyaló, mintha azonnal beindult volna a tervezés mindenki fejében, és szabadjára engedték a gondolataikat.

– Megszerezzük, és saját ügynökséget nyitunk – fordult felém Noah.

– Tízezer labda! – ismételtem újra és újra. Lehetetlen küldetésként lebegett a szemem előtt.

– Ez nem megkapó marketing – vigyorgott Noah. – Menjünk, még legalább öt lámának válaszolnom kell – fogta meg a karomat, és visszamentünk a kuckónkba.

– Várj! Azt mondtad, láma? – kérdeztem, miután visszatértem a gondolataimban pattogó zöld labdák világából.

– A láma, a sztornó kategória – forgatta a szemét, mintha tudnom kellene.

– Áh, értem! Minek válaszolsz nekik, ha nem érdekelnek?

– Nem akarok bunkó lenni – vonta meg a vállát, és levágódott a székébe.

A délutánt böngészéssel töltöttem. Nem sokkal hat óra előtt elindultunk hazafelé Noah-val.

Mióta eljöttem otthonról – vagyis inkább elmenekültem –, ő az egyetlen, akit közel engedtem magamhoz. Az első évben teljesen egyedül voltam az egyetemen, nem kerestem, sőt, kifejezetten kerültem mindenki társaságát. Minden figyelmemet és energiámat a tanulásra fordítottam, az pedig jól jött az ösztöndíj miatt, és legalább nem gondoltam állandóan a történtekre. Egyik délután a könyveimet bújtam a könyvtár eldugott kis sarkában, amikor Noah levágódott mellém, mintha évek óta ismernénk egymást, és be nem állt a szája. Nem akartam figyelni rá, de nem adta fel, nem sokkal később már meredten bámultam rá, annyira lelkesen magyarázott. Volt hátránya is a szómenésének. Aznap kitettek minket a könyvtárból, hiába, hogy én meg sem szólaltam. Még arra sem volt lehetőségem, hogy elzavarjam őt. Csak beszélt és beszélt, addig amíg a hasamat fogva nevettem. Leplezetlenül tárta elém a magánélete minden apróságát. Aztán így ment ez hetekig. Rendszeressé vált, hogy minden nap együtt lógtunk. Hetekbe telt, míg sikerült magamat meggyőzni arról, hogy adjak esélyt a barátságunknak. Óvatosan fogadtam a közeledését, rajta kívül senkit sem tudtam elviselni. Ha valaki hozzám szólt, nagyon gyorsan leráztam pár tőmondattal. Különcnek számítottam, de egyáltalán nem bántam.

Noah személyisége, a kisugárzása, valahogy más volt. Fokozatosan oldódtam a társaságában, de hiába ismertük meg egymást egyre jobban, csak két évvel később mertem beszélni neki a múltban történtekről. Nagyon féltem, hogy elrontom a kapcsolatunkat, de úgy éreztem, megfulladok a tehertől, amit cipeltem. Részben igazam lett, a kapcsolatunk megváltozott, de sokkal jobb irányba, mint reméltem. Mostanra Noah függő lettem. Rengeteg erőt tudtam meríteni a sok biztatásból, amit tőle kaptam. Megtanított újra levegőt venni. Ráadásul attól sem kellett tartanom, hogy letámad, vagy titokban belém zúg, hiszen egy kapura játszunk. Vagyis ő játszik, én pedig mellőzök mindent, ami a másik nemet illeti. Eltemettem valahol mélyen minden gondolatomat, vágyamat, ahogy azt az éjszakát is.

– Ma te vagy a vacsorafelelős – vigyorog Noah, amikor belépünk a mini albérletünkbe. Egy apró konyha, néhány négyzetméter nappali és két szoba. Erre tellett a kollégium után a kávéfőzésből. Mire főállásban kezdtünk dolgozni, eszünkbe sem jutott, hogy elköltözzünk. Közel volt az irodához, és könnyedén eljutottunk bárhova New York szívéből tömegközlekedéssel. Kicsit sem volt csendes környéken, de még ez sem zavart minket.

– Összedobok egy szendvicset – vontam meg a vállam.

– Szerintem ez neked jött – hajolt le, és felvett egy sárga borítékot, amit az ajtó alatt csúsztattak be.

– Mi az? – kaptam ki a kezéből.