Veronica Henry

AZ ÉLET VIDÉKEN

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Veronica Henry

AZ ÉLET
VIDÉKEN

A mű eredeti címe

A Country Life

Copyright © Veronica Henry 2003

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISSN 2064-7115

ISBN 978 963 452 694 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Kedves Olvasó!

Az első regény mindig különös helyet foglal el a szerző szívében. Gyakran hosszú évek munkája, újraírás, könnyek, sok pohár bor, remények, félelmek és elérhetetlennek tűnő álmok eredményeként születik meg. Az ezredfordulón végre elkészültem a Honeycote című regényemmel, és elküldtem több kiadónak. Néhány hét múlva szerződést ajánlottak.

A szándékom az volt, hogy egy népes, elbűvölő és néha diszfunkcionális családról írjak, amely egy nagy, ódon házban él Cotswoldsban. A családi vállalkozásuk ötlete forgatókönyvíró koromban támadt, amikor egy tévétársaságnál dolgoztam, és helyszíneket kerestem egy új sorozathoz. Eközben véletlenül rábukkantam egy nagy múltú, gazdag hagyományokkal rendelkező sörfőzdére, amely generációk óta egy család tulajdonában állt. Tökéletes helyszínnek bizonyult a hatalmi harcokban, viszályokban, konfliktusokban, bonyolult szívügyekben, hűtlenkedésekben, valamint a jó öreg kapzsiságban és irigységben bővelkedő regényemhez.

Így születtek meg a Liddiard család tagjai, a Honeycote-i Sörfőzde tulajdonosai. Amikor elkezdtem a családot felépíteni, még nem is sejtettem, hogy viselt dolgaik három regényhez nyújtanak elegendő anyagot. Pedig ez történt. A szülők és a gyermekeik, a férjek és a feleségek, a testvérek, a barátok és a szeretők közötti kapcsolatok kifogyhatatlan forrásnak bizonyultak… Természetesen a sörfőzde a falu életében is fontos szerepet tölt be. Családok generációi dolgoznak ott és az üzemhez tartozó pubokban, ahol tűzrőlpattant pultoslányok szolgálják ki a betérő és a kandalló mellett melegedő vendégeket. Ebből a környezetből szintén rengeteg anyagot merítettem.

Az angyali Lucy, aki állandóan a Honeycote House rendetlen konyhájában serénykedik, a folyton gondterhelt, felelőtlen Mickey, aki egy bizonyos ponton túl már nem hagyatkozhat kizárólag a sármjára, a Liddiard család tagjai, a barátaik és a szomszédaik mind szerethető, becsületes és igazán elragadó emberek. A cselekedeteik mozgatórugója mindig a család, a barátság és természetesen a jó falatok. A regények először Honeycote, Making Hay, Just A Family Affair címmel jelentek meg, később új címeket és új borítót kaptak. Most akár egy nekifutással el lehet őket olvasni. A történet bővelkedik a szenvedélyben és a botrányokban, és talán egy fokkal merészebbre sikerült, mint a későbbi műveim.

Talán a vidéki levegő miatt.

Nagyon szeretnék egy olyan faluban élni, mint Honeycote. Amikor újraolvasom a történetet, úgy érzem, én is oda tartozom, és arra vágyom, hogy a Honeycote Armsban ebédeljek vasárnaponként, a környék keskeny országútjain száguldozzam egy öreg sportkocsiban, és meghívjanak Liddiardékhoz karácsonyi partira. Honeycote minden évszakban idilli, akár hó, akár nyíló virágok borítják a környéket.

Kuckózzanak be otthon a kanapén, töltsenek maguknak egy pohár bort, vagy készítsenek egy bögre kakaót, és kísérjék figyelemmel Liddiardék mindennapjait! Biztos vagyok benne, minden hibájuk és képtelen viselkedésük ellenére imádni fogják őket. Kacagás, könnyek, némi szemérmetlenség és szerelem szövi át a történetet.

Ráadásul van egy olyan érzésem, hogy még nem ért véget…

Szeretettel,

Veronica Henry

Szüleimnek, Milesnak és Jennifernek

Köszönetnyilvánítás

Szívből köszönöm Matt Bathamnek, a Batham Brewery társtulajdonosának, hogy segített megérteni a vidéki pubok működését.

Honeycote-i Sörfőzde

Családi tulajdonban álló cotswoldsi sörfőzde izgalmas ötletekre nyitott, de a hagyományos értékeket tisztelő házaspárt keres (lehetőleg vendéglátóipari tapasztalattal) annak érdekében, hogy a helyi pub ismét visszakerülhessen a térképre.

További információ: Keith Sherwyn, Gloucestershire, Honeycote (Eldenbury közelében), Honeycote-i Sörfőzde.

1. fejezet

Suzanna felegyenesedett, és megszemlélte a művet. A legbosszantóbb az volt, hogy tudta, az elkészített étel feléhez hozzá sem nyúlnak majd, mert a nők, akiknek készítette, mind szigorú diétát tartanak. A sült koktélparadicsomos parmezános falatkák és a feta sajt kalóriaértéke pillanatok alatt megjelenik lelki szemeik előtt, és a magas zsírtartalmuk miatt egyáltalán nem vesznek belőlük. Talán kis cetliket kellene tűznie rájuk a kalóriatartalom megjelölésével, gondolta, és dacosan bekapott egyet, majd elégedetten bólintott. A kenyér ropogós és omlós volt, az alacsony hőfokon, éjszaka sült paradicsom megőrizte az aromáját, amelyhez tökéletesen harmonizált az apró rozmaringlevél íze. Lezárta az utolsó éthordót is, és jókedvűen arra gondolt, mennyi pénzt kap a sok finomságért, amikor csengettek.

A francba!, gondolta Suzanna. Szorította az idő, és még le kellett zuhanyoznia. A haja csapzott volt, és csak úgy árasztotta magából az ételszagot. Kisietett a hallba, ahol kosarakba készített hófehér terítők és szalvéták várták az indulást, és kinyitotta az ajtót.

– Katie! – ámult el Suzanna. – Te nem dolgozol?

A legrégibb barátnője dermedten állt az ajtó előtt. Tizenegy óra volt, ilyenkorra már rendszerint annyi munkát elvégzett, mint más egy teljes nap alatt. Suzanna csak annyit tudott, hogy környezetvédelmi joggal foglalkozik, ami menőbb, mint a puccos partiszerviz, és sokkal jobban fizet. Titokban gyakran elcsodálkozott azon, hogy megmaradt közöttük a barátság. Tudta azonban, hogy mivel oly sok mindenen mentek együtt keresztül, ezen már semmi sem változtathat. Nyilvánvaló volt, hogy valami tragédia történt. Katie a BMW-jét az utca közepén hagyta a ház előtt, nyilvánvalóan egy cseppet sem érdekelte, hogy megbünteti a twickenhami közterület-felügyelet.

– Suzanna! – kiáltott Katie, hosszú karjával átölelte barátnőjét, és sírva fakadt, pedig kemény fából faragták. – Neked kell elmondanom először!

Suzanna fején ezer gondolat cikázott át. Mellrák? Kirúgták az állásából? Meghalt az anyja vagy az apja?

– Mi történt? – kérdezte Suzanna.

Katie rápillantott. A visszafogott, gyöngyházfehér selyem Nicole Farhi blúzt eláztatták a könnyek. Ha visszamegy az irodába, át kell előtte öltöznie. Habár egész biztosan van váltóruhája a munkahelyén.

– Állapotos vagyok – bökte ki végül Katie suttogva.

Suzanna lélegzete elakadt, de volt annyi lelkiereje, hogy ne tántorodjon meg. Mentálisan már régóta edzette magát, bár jól tudta, nem lehet igazán felkészülni az ilyesmire. A benne kavargó érzések ellenére szélesen elmosolyodott.

– Csodálatos hír! Nagyon büszke vagyok rád! – mondta, és megölelte a barátnőjét. Szorosan magához húzta, mintha így akarná kifejezni szeretetét, bár valójában neki volt szüksége támaszra. Görcsösen behunyta a szemét, hogy ne buggyanjanak ki a könnyei. Katie ettől még jobban rákezdett, ugyanakkor nevetett is.

– Azt hittem, fájdalmat okozok vele. Úgy féltem! – mondta.

– Ne butáskodj! A legjobb barátnőm vagy. Borzasztóan örülök! – hazudta Suzanna.

– Leszel a keresztanyja? – kérdezte Katie rekedten, és megtörölte az arcát.

– Még szép! Megsértenél, ha nem engem kérnél.

– Hála istennek! Egész éjszaka nem aludtam. Minél előbb el akartam mondani, de nem telefonon.

– Ne haragudj, de most mennem kell – mondta Suzanna, melegen megszorította a barátnője kezét, és az órájára pillantott. – Sybillához megyek, vendégeket hívott ebédre.

– Tegyél szívességet mindannyiunknak, és mérgezd meg a pezsgőkoktélt – húzta el a száját Katie.

– Addig nem nyírom ki, amíg nem rendezte a számlát – nevetett Suzanna. – Tudod, mennyire fukar, a milliói ellenére…

Suzanna, Katie és Sybilla Oxfordból ismerték egymást, ahol együtt béreltek egy koszos kis lyukat a Jericho külvárosi negyedben. Katie harmadéves joghallgató volt, Sybilla titkárnőképzőbe járt, Suzanna pincérnőként dolgozott a Browns étteremlánc egyik üzletében, és ebédidőben egy félig-meddig elegáns vendéglőben főzött. Egy évig laktak együtt, marakodtak a ruhákon, a férfiakon, a hűtőben lévő ételen, majd később elváltak útjaik. Majdnem tíz évvel később Suzanna belebotlott Sybillába a Richmond High Streeten, és megtudta, hogy a barátnője fogott magának egy milliomost, egy pazar villával a Richmond Hillen, ahol a két gyerekével, Hamishsel és Aureliával, egy Fülöp-szigeteki házvezetőnővel és egy cseh bébiszitterrel élt. Katie és Suzanna tartották a kapcsolatot, de mostanában Katie kerülte Sybillát, mert hiúnak, lustának, felszínesnek és zsugorinak tartotta, ami meg is felelt a valóságnak. Suzanna azonban nem távolodott el Sybillától, mert az asszony annak ellenére, hogy egy teát sem tudott elkészíteni, nagy vendégségeket rendezett. Suzanna tudta, hogy csak azért kap megrendelést, mert a barátnője jelentős árengedményre tartott igényt a cégétől, a Decadent Diningtól. Amit persze megkapott, mielőtt alaposan felverte az árakat. Hallgatólagos megállapodás volt közöttük, hogy a vendégek előtt úgy tesznek, mintha nem ismernék egymást, de így legalább tudta, mihez tartsa magát. Nem keverték az üzletet a barátsággal, és ez mindkettőjüknek megfelelt. Suzanna a gondolattól is irtózott, hogy Sybilla barátaival vegyüljön, és az asszony sem szívesen mutatta volna ki, hogy a személyzettel barátkozik. Aznap születésnapi ebédet tartott. A harmincadik születésnapját ünnepelték, mondta Sybilla jelentőségteljes pillantással, ezért valami különlegességet akart. Ennek ellenére nem rendelt gyertyákat, mert nem akarta, hogy megtudják, hány éves.

Miután Katie elment, Suzanna mélyet sóhajtott, és az órájára pillantott. Tizenegy óra harmincöt perc volt. Nincs idő az idegösszeroppanásra. Felszaladt az emeletre, gyorsan lezuhanyozott, és a lépcsőpihenőn álló szekrényből kivett egyet a gondosan bekészített, frissen mosott és vasalt munkaruhái közül. Az alkalom lezser öltözetet kívánt, így fehér pólót és fekete farmernadrágot választott, és egy külön kupacból magához vett egy monogramos szakácskötényt. Hófehér blúzok és fekete bársonyszoknyák sorakoztak a szekrényben elegánsabb alkalmakra. A fekete velúrbőr cipő mindegyikhez jól illett. A lényeg, hogy csinosan és diszkréten öltözködjön, de semmi esetre sem szexisen, mert a férfiak óhatatlanul lecsapnak a partiszerviz hölgy tagjaira, miután bedöntöttek pár pohárral.

Suzanna előrehajolva megszárította hosszú, sűrű, egyenes szálú, sötétbarna haját, ami nem volt ugyan divatosra vágva, de fényesen csillogott, és könnyen tudta kezelni. Ezután pár mozdulattal lazán befonta, nehogy belelógjon a mártásba. Pár pillanatig a fésülködőasztal tükrébe meredt, és azon tűnődött, kiülnek-e az érzései az arcára. Végül úgy döntött, nem, egy ideje már mesterien palástolta őket. A tükörből visszanéző arc nyugodt és egykedvű volt, semmit sem árult el. Szemének sötét, zöldesbarna színe a patak partján fekvő mohos kövekre emlékeztetett. Orra csokoládébarna szeplőkkel volt behintve, és olyan érzést keltett, mintha egy gyerek festette volna őket nagy odafigyeléssel. Bőre porcelánfehér volt, és telt ajka szegletében apró gödröcske jelent meg, ha elmosolyodott, de csak a jobb oldalon. Most éppen nem látszott, mert egyáltalán nem volt mosolygós kedvében. A legszívesebben végigdőlt volna az ágyán, és kisírta volna a szemét. A munka azonban nem várt, és Sybilla az egyik legjobb ügyfele. Gyorsan kihúzta a szemét fekete tussal, az ajkára rózsaszínes-nude rúzst tett, és a nyelvére homeopátiás nyugtatót cseppentett, remélve, hogy így könnyebben elviseli a következő pár órát.

Sybilla frissen és üdén nyitott ajtót. Babarózsaszín Chanel ruhát viselt, amely kiemelte selymes szőke haját és babakék szemét. Suzanna a rendelésre gyártott, méregdrága, bükkfából és rozsdamentes acélból készült bútorokkal berendezett konyha felé vette az irányt, ahol otthonosabban mozgott, mint a háziasszony, akit szemmel láthatóan teljesen hidegen hagyott a környezet. Gépiesen megpuszilták egymást, de ennél több nem árulta el, hogy barátnők. Suzanna automatikusan letörölte a ragadós rúzsfoltot.

– Boldog születésnapot! – mondta.

– A mindenit! Te jóisten! Harminc év! Nem nézek ki annyinak, ugye? – kérdezte az asszony.

– Nem – felelte Suzanna őszintén. Valójában harmincnégynek nézett ki, pont annyinak, ahány éves. Úgy tűnik, Sybilla elfelejtette, hogy tizenhárom évvel ezelőtt Katie-vel közösen ünnepelték a huszonegyedik születésnapját a közösen bérelt kis házban. Kiraktak az asztalra huszonegy muffint, amikbe egy-egy gyertyát szúrtak, és megittak pár palack olcsó bort. Még mindig pontosan látta maga előtt, ahogy Sybilla fejét fogja hányás közben, de nem emlékeztette rá. Ehelyett félretolta az útból a barátnőjét, és ügyet sem vetve az ostoba locsogásra, nekilátott az étel kipakolásának.

A finomságokat hatalmas, fehér tálakon az ebédlőasztalra tette, miközben Sybilla gebe barátnői a szalonban pezsgőztek, és sekélyes témákról fecsegtek. Az asszony lányos menüt rendelt. A koronázási csirkesaláta modern változatát, zöldcitrommal, korianderrel és görög joghurttal, desszertnek fehércsokoládé-öntetes málnával, ami bűnnek számított a köreiben, de Suzanna remélte, hogy nem vész kárba, mert sejtette, hogy pár pohár ital után a vézna nők elveszítik a fejüket, és befalják. Suzanna mindennél jobban szerette, ha az emberek élvezik a jó ételeket. Nem ok nélkül választotta a mesterségét.

Félóra múlva a csontkollekciók vettek az ételből, és vézna kezükben szorongatva a tányért, bevonultak Sybilla tökéletes télikertjébe. Az ételt csak piszkálták, és közben be sem állt a szájuk. Mint mindig, a háziasszonynak most is sikerült magára terelnie a beszélgetést egy megdöbbentő bejelentéssel.

– Képzeljétek, megint terheske vagyok! – sipította.

– Úristen! – kiáltották a nők döbbenten, szinte egyszerre.

– Az a hülye Piers, egyszerűen nem bír magával – folytatta az asszony, és a magzatra, valamint a néhány, még mindig evést mímelő vendégre való tekintet nélkül rágyújtott egy cigarettára.

– Le kellene vágni a micsodáját – javasolta valaki.

– Már késő. Még hogy ebben a korban már nem jár ilyesmin a férfiak feje!

– Mihez kezdesz?

– Nyilván elvetetem. Elegem volt, kész rémálom. Aureliával is szörnyű volt, de Hamishsel…! – mondta Sybilla borzongva. – Kizárt dolog. Átgondoltam. Jövő péntekre szereztem időpontot. Reggel befekszem, és ebédre már itthon vagyok. Gyorsabb, mint egy hajfestés – tette hozzá széles mosollyal, ami egyből lehervadt az arcáról, amikor észrevette, hogy Suzanna mögötte áll. A keze, amivel a porcelántányérra tett minyonokat tartotta, vadul remegett. A tányér nagy csörömpöléssel a földre esett, és a színes sütemények szanaszét gurultak a drága padlólapon. – Ó, Suzanna! Ne haragudj! Nem tudtam, hogy itt vagy.

– Gondoltam… Különben nem beszélnél ilyen lezseren a gyereked meggyilkolásáról.

– Bocsáss meg! Nem mondtam volna, ha tudom, hogy te is hallod – engesztelte Sybilla, és egy pillanatra elhallgatott. Mivel azonban a pezsgő megoldotta a nyelvét, a szokásosnál is tapintatlanabbul folytatta: – Azt hittem, hogy mostanra túltetted magadat rajta.

– Micsoda?! – csattant fel Suzanna.

– Már több mint egy éve…

– Tizennégy hónapja, három hete és két napja – vágott közbe Suzanna higgadtan.

A télikertre néma csend telepedett, a botoxozott arcokból kiguvadó szemek a két nőre meredtek.

– Persze tudom, hogy borzalmas volt. Rémes, és sohasem lehet igazán feldolgozni, de…

Sybilla ismét elhallgatott, hogy megtalálja a megfelelő szót. Suzanna a legszívesebben odalépett volna hozzá, és úgy pofon vágta volna, hogy kiugrik a babakék szeme.

– De az élet megy tovább – tette hozzá egykedvűen.

Suzanna mélyen a barátnője szemébe nézett, és azon töprengett, mitévő legyen. Vágja pofon? Szúrja le? Végül szó nélkül sarkon fordult, és távozott.

– Valakinek el kellett mondania – mentegetőzött Sybilla a barátnői felé fordulva.

Mindannyian bölcsen bólogattak, mert fogalmuk sem volt róla, mi történt pontosan.

– Körülbelül két éve gyereke született. Egy fiú, de meghalt hat hónapos korában. Bölcsőhalál – tette hozzá halkan, gesztikulálva.

A vendégsereg egy emberként sopánkodott. Sybilla dacosan körbehordozta a tekintetét a helyiségben.

– Szerintem, igazam van. Az élet megy tovább. Nem igaz?

Richmondból Twickenham felé tekerve a hídon Barney-nak eszébe jutott, hogy Suzanna ebédet készít Sybillának. Remélte, jól sikerül. Olykor kedvelte az asszonyt, olykor nem. Mindegy, mindig jól jön egy kis pénz, és így legalább Suzannának van mivel elfoglalni magát.

A közelgő hétvégét tervezgette. Ki sem mozdul otthonról, és meghallgatja Richard Coles atyát a BBC Radio 4 szombati élő műsorában. Utána esetleg elmegy a konditerembe, mert annak ellenére, hogy minden nap kerékpárral jár dolgozni, a hasizmára oda kell figyelnie, és nincs lelkiereje, hogy otthon eddzen. Közben Suzanna piláteszórát vehet, és utána a kemény munka eredményét tönkretehetik egy jó ebéddel a folyóparton.

Eszébe jutott a hirdetés, amelyet egy vendéglátóipari szaklapban olvasott a minap fürdés közben. Kitépte, eltette a levéltárcájába, és másra sem tudott gondolni, úgy érezte, kifejezetten nekik szól. Elhatározta, hogy megmutatja a feleségének másnap ebéd közben, de előtte feljavítja a kedélyét egy kis fehérborral. Bármi történjen, változtatnia kell, mert már nem bírja lelkileg. Most kell megtennie, mielőtt túl késő lenne. Tudta, hogy nagy lesz a felháborodás, és zűrzavart hagy maga után, ha elmegy, de sohasem akart egy nyomorult könyvelő lenni.

Az volt az álma, hogy rock and roll sztár lesz, ami majdnem sikerült is. A középiskolai barátaival a legmenőbbnek számítottak, mindenki imádta az „elesett kisfiú” imázsukat és a keserédes szövegű, fülbemászó dallamaikat. A lányok odavoltak a kócos frizurájukért, a két számmal nagyobb, hosszú ujjú pólóikért és szakadt farmereikért. A hatalmas, barna szemű Barney lyukas pólója alól elővillanó kisportolt teste elvonta mindenki figyelmét Timtől, az énekestől, ezért egy idő után rájött, hogy meg vannak számlálva a napjai a bandában. Megkezdődött az egók harca, és Tim önimádó, üldözési mániás kis féreg volt, aki az oszd meg és uralkodj elvében hitt.

Két nappal azután, hogy leszerződtek egy sikerlistás együttes előzenekaraként, Barney mellhártyagyulladást kapott a túlfeszített tempó miatt. A bűntudattal küszködve feküdt a kórházi ágyán, alig kapott levegőt, és attól rettegett, hogy miatta lemaradnak a turnéról. Jött azonban Jez, a menedzserük, és véget vetett a szenvedésnek. Kirúgta Barney-t, és egy idősebb, tapasztaltabb és határozottan rondább basszusgitárost szerződtetett a helyére.

Az egyetlen vigasza az volt, hogy az együttes hat hónap múlva feloszlott, és nyom nélkül eltűnt. Kétségtelen volt, hogy ő tartotta együtt a bandát, ő adta a zene mélységét, ő adta a pluszt, ami kiemelte a dalaikat a többi közül. Tehetséges volt, de nem szorult belé elég rafinéria, és nem volt elég rátermett, hogy eligazodjon a rock and roll gátlástalan és kegyetlen világában. Ellenkezés nélkül elfogadta a döntést, de iszonyúan fájt neki.

Hazatért Richmondba, hogy felépüljön, és a sebeit nyalogassa, és mivel egy vasa sem volt, elfogadta az apja ajánlatát, hogy dolgozzon a családi könyvelőirodában, amíg eldönti, mihez kezd az életével. Azóta rájött, hogy az apja jóval magasabb fizetést biztosított neki, hogy ne nézzen más munka után. Végül elvégezte esti tagozaton a könyvelőiskolát, képesítést és saját ügyfeleket szerzett, és egyszer csak arra eszmélt, harmincéves lett, megbízható egzisztenciával, és letette a foglalót egy házért Twickenhamben.

Nem semmi változás volt. Az egyik pillanatban még a színpadon állt, egy izzadság-, pia-, szenny-, cigarettafüst- és adrenalinszagú világban, imádták a nők, a hiúságának és az élvezeteknek élt, a másikban pedig már öltönyt viselt, arcszeszt használt, aktatáskával járt, és nyugdíj-előtakarékossági számlát nyitott. Sokáig úgy érezte, hogy egyszer visszatér a régi életébe, lerázza magáról a jellegtelen, hétköznapi élet igáját, és újra szárnyra kap, de az évek egyre csak teltek, mígnem túl késő lett. Harminchat évesen odalett az „elesett kisfiú” imázs. Ha nem akar olyanná válni, mint az apja, sürgősen változtatnia kell. Nagyon sok minden történt vele, hogy rájöjjön, az élet túl rövid.

Barney betolta a kerékpárt a hallba, és megállt. Valami nem stimmelt. Hirtelen rossz előérzete támadt, és összerándult a gyomra a félelemtől. Két hónap telt el Suzanna utolsó visszaesése óta, és már azt hitte, túl vannak a nehezén.

Benyitott a nappaliba, és azonnal megértette, hogy rohadtul nincsenek túl semmin, sőt, ugyanott tartanak, ahol eddig. Suzanna a kanapén ült, és merev tekintettel bámult a semmibe. Egy üres vörösboros palack feküdt előtte földön, és egy hamutartó teli csikkekkel. Amikor Barney belépett, üveges tekintettel felé fordult.

– Katie állapotos – mondta egykedvűen. – Sybilla is, de elveteti, a hülye picsa.

Barney összeráncolta a homlokát. Szerette a felesége rekedtes hangját és tiszta angol kiejtését, de gyűlölte, ha káromkodik. Nagyon sértette a fülét.

Odalépett, és szorosan megölelte a gyönyörű asszonyt, a gyermeke anyját, akinek görcsösen fogta a kezét a sírgödörnél, miközben leeresztették a kis koporsót. Magába szippantotta Suzanna illatát, megcsókolta az arcát és a haját, és mint már korábban ezerszer, milliószor, számtalanszor megpróbálta vigasztalni, azt kívánva, bárcsak magába szívhatná a fájdalmát, mint valami mérget egy kígyó marta sebből. Az asszony mozdulatlanul, a még mindig marcangoló bánattól és a bűntudattól szinte eszméletlenül hevert a karjában, pedig már eltelt több mint egy év. Suzanna nem élhet így tovább, mert az emlékek felemésztik a lelkét. Barney attól félt a legjobban, hogy a felesége belehal a fájdalomba, bár a halál jobb megoldásnak látszott a mostani szenvedésnél. Nem tudta volna elviselni, ha őt is elveszíti.

Az egyik ügyfele karácsonyi partiján ismerkedtek meg, ahol Suzanna gondoskodott a vacsoráról. Először csak messziről csodálta kimért professzionalizmusát és bájos, de mégis tartózkodó modorát. Az étel pazar volt. Nem különleges, nem egyedi, mégis tökéletesen megalkotott. A parti után addig sündörgött körülötte, amíg megszerezte a névjegyét. Nem azért, mert partiszervizre volt szüksége, hanem mert Suzanna volt évek óta az első nő, aki levette a lábáról. Lovagiasan segített kihordani a felszerelését a kocsihoz az est végén, és meghívta egy italra.

Suzanna meglepődött, amikor megtudta, hogy Barney könyvelő, mert ugyan tíz éve dolgozott már a szakmában, de az öltözködésén még mindig nem látszott. Szerette a kissé bohém és lezser ruhákat. Suzanna félig szégyenkezve, félig öntudatosan bevallotta, hogy a cége megalapítása óta nem készített adóbevallást. Barney gyorsan felajánlotta, hogy átnézi a könyvelését, mire azt a választ kapta, hogy nem tudja átnézni, mert nincs.

Barney-nak két hétbe telt, mire úrrá lett a káoszon, és összeszedte öt év gyűrött számláit, hitelkártya-bizonylatait és bankkivonatait, és összeegyeztette a határidőnaplókban szereplő megbízásokkal. Suzanna nem vezetett feljegyzéseket, fogalma sem volt a haszon és veszteség jelentéséről, és arról sem, hogyan árazza be a munkáit. Úgy tűnt, hasraütésszerűen szabta meg az árait anélkül, hogy kiszámolta volna a költségeket, és a kapott pénzt azonnal elköltötte ruhákra, cipőkre, CD-lemezekre és egyéb holmikra. Egyetlen fillért sem tett félre. Barney-t megdöbbentette, hogy valaki, aki ennyire összeszedett a konyhában, ennyire felelőtlen az üzleti életben.

Benyújtotta Suzanna adóbevallását, és imádkozott, hogy a hatóság elnéző legyen. Azután átnézte a különböző bankszámlakivonatokat, hitelkártya- és vevőkártyaegyenleg-értesítőket, mindent összeadott, elvitte Suzannát egy bankba, és segített neki hitelt igényelni, amellyel öt év alatt visszafizetheti a tartozásait, és kifizetheti az adóhátralékát. Azután leültette, és kettő kivételével apró darabokra vágatta az összes kártyáját. Az egyiket üzleti célokra használhatta, a másikat, amelyiken nagyon alacsony volt a limit, személyes kiadásokra. Ezután elmagyarázta neki a könyvelés alapjait, és hogyan kell mindent pontosan és átláthatóan dokumentálni. Meg sem próbálkozott a számítógéppel, vagy hogy megtanítsa a táblázatkezelő használatára, de remélte, végül a nőnek lesz némi fogalma az üzleti ügyekről.

Barney azt hitte, Suzanna rettentő unalmas fickónak gondolja, akit csak az éves növekedés és a számlák rendben tartása érdekel. Suzanna azonban végtelenül hálás volt, és ragaszkodott hozzá, hogy köszönetként főzzön neki valamit. Az lett a vége, hogy megittak négy palack bort, amitől Barney végül feloldódott, és elmesélte rövid és elfecsérelt ifjúságának történetét. Suzanna a kiállhatatlan ügyfeleiről beszélt, és arról, hogyan kezeli őket. Vicces volt, pimasz és hihetetlenül vonzó. Barney esélyt sem adott magának, hiszen a lányok általában nem fekszenek le a könyvelőjükkel. Nagyon meglepődött, amikor Suzanna odahajolt hozzá, és megcsókolta. Az ajkának pont olyan narancsos íze volt, mint a desszertbornak, amit kortyolgattak. Villámgyorsan a hálószobában találták magukat, fél év múlva pedig összeházasodtak.

Egyszerű, de tökéletes esküvőt tartottak a Petersham Hotelben, és Barney jelentős fizetésemelést kapott az apjától az új élethez. Ugyan végleg lezárult egy fejezet az életében, ezt mégsem bánta, mert szert tett egy gyönyörű feleségre.

Azóta eltelt öt év, és rengeteg minden történt. Miközben Barney szorosan magához ölelte feleségét, meghozta a döntést. A sarkára áll. Kezébe veszi az irányítást, és felhagy a félmegoldásokkal. Változásra van szükségük, egy új kezdetre és új kihívásokra. Már azt is tudta, mire.

Amikor három nappal később Suzanna ajtót nyitott, egy hatalmas csokor virág mögé bújva a szégyenkező Sybillát pillantotta meg.

– Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek. Nem lett volna szabad így beszélnem, de ismersz, én vagyok Mrs. Nagypofájú. Először beszélek, és csak utána gondolkodom – mondta az asszony, és Suzanna kezébe nyomta a csokrot. – Legyünk ismét barátok! Nem tudnám elviselni, ha megharagudnál rám.

Suzanna elmosolyodott. Jellemző volt a barátnőjére, hogy egy hivalkodó gesztussal próbálja feledtetni a vétkét. A tapintatlanságát mindig nagylelkűséggel ellensúlyozta, és addig nem tágított, amíg meg nem bocsátottak neki. Suzanna elvette a csokrot.

– Csodálatosak, köszönöm – mondta, és megszagolta a virágokat.

Sybilla olyan türelmetlenül toporgott, mint egy versenyló a start előtt. Suzanna szíve megesett rajta, és félreállt az ajtóból.

– Kérsz egy kávét? – kérdezte.

Nem kellett kétszer mondania. Sybilla berontott a hallba, és a konyha felé vette az irányt, a tűsarkú csizmája nagyokat koppant a kövön. A konyha elég kicsi volt, alig tíz négyzetméteres, egyszerű, shaker stílusú halványkék bútorokkal, négyégős gáztűzhellyel és szemmagasságban elhelyezett sütővel. Egy hatalmas üvegajtó nézett a kertre, az ablakpárkányon megannyi cserepes fűszernövény virult. Azon kívül, hogy az egyik falra hatalmas naptárt szereltek, amelyre egy évre előre fel lehetett jegyezni a keresztelőket, koktélpartikat és vállalati ünnepségeket, semmi nem utalt rá, hogy a konyhát egy hivatásos szakács használja. Sybilla nehezen hitte, hogy egy ilyen szűk helyen, ilyen kevés eszköz felhasználásával, minden egyéb segítség nélkül isteni ételek készülnek. Suzanna csak a nagyobb alkalmakkor vett igénybe felszolgálónőket, és egy kissé nőies komornyikot, amúgy egyedül dolgozott. Mindig azt mondta, minden csak szervezés és annak a kérdése, hogy az ember pontosan tudja, mit csinál. A garázsban hatalmas mélyhűtője és egy óriási tárolószekrénye is volt, amelyben különleges alakú torta- és süteményformák, cseréptálak és minden nap használatos konyhaeszközök soraktak a szervizfelszerelések és egyéb kellékek mellett, mint például üres osztrigahéjak a tengeri sónak, és japán stílusú porceláncsészék a csokoládéhabnak.

Sybilla felült a magasított asztal mellett álló bárszékre, és átnézte a napi postát. Az asszony szégyentelenül indiszkrét volt, amit az ember vagy elviselt, vagy nem, de Suzannát nem érdekelte. Sybilla szeme megakadt egy csinos, cotswoldsi pub nagy alakú prospektusán.

– Mi ez? Honeycote Arms? Romantikus hétvégére készültök, vagy ilyesmi?

– Nem – felelte Suzanna minden egyéb magyarázat nélkül. Sybilla úgyis mindjárt kihámozza, mert kinyitotta a prospektust, és figyelmesen nézegette.

– Istenem! Vesztek egy pubot! Én is nagyon szeretnék egyet! Szívesen adok pénzt, ha akarod. Vegyél be társnak! Beszélek Piersszel. Biztos vagyok benne, hogy leírhatja az adójából.

– Nyugi, nem vesszük meg.

– Pedig az lenne a legjobb. Csodás ötlet. Cotswolds csúcs hely, és mindig is vágytál egy saját étteremre.

Valóban így volt. Suzanna és Barney gyakran beszéltek róla régen, de mindig arra jutottak, hogy nem engedhetik meg maguknak a magas bérleti díjat, és elég tőkéjük sem volt az induláshoz.

– Nem vesszük meg, mert nem eladó. Üzemeltetőt keresnek – felelte Suzanna. – Egy helyi sörfőzde tulajdona – folytatta, mert Sybilla értetlen képet vágott. – Majdnem tönkrementek, de szereztek egy új befektetőt, aki rengeteg pénzt invesztált a helybe. Teljes átalakítást akarnak. A Honeycote Armsszal kezdik, mert ez a kiemelt pubjuk. Egy házaspárt keresnek, aki üzemeltetné.

– Ezt nektek találták ki. Remek szakács vagy, és Barney nagyon ért a könyveléshez. El sem ronthatjátok. Istenem! Alig várom, hogy…

Suzanna felnevetett, mert Sybilla azt hitte, hogy csak oda kell menniük, és máris kész az egész. Mindjárt lefoglal egy asztalt vacsorára.

– Nem tudom – mondta Suzanna. – Elég nagy a konkurencia arrafelé, és nincs tapasztalatunk. Ráadásul rohadt sokat kell majd dolgoznunk.

– Most is rohadt sokat dolgozol – felelte Sybilla.

– Ez igaz.

Valóban így volt. Suzanna általában akkor ment el otthonról, amikor Barney hazaérkezett, és a munkája miatt a hétvégéi is foglaltak voltak. Nem azért, mert égető szükségük volt a pénzre, és mert másképp befuccsolt volna a vállalkozása, hanem azért, hogy elterelje a gondolatait.

– Szerintem feltétlenül bele kell vágnotok.

– Miért?

– Mert Ollie halála óta most csillant meg először a szemed.

Hosszú csend támadt, és Sybilla mereven Suzanna szemébe nézett. Volt valami üdítő a nyers őszinteségében, még akkor is, ha az ember nem mindig volt rá kíváncsi.

Amikor Barney először említette az ötletet, Suzanna fenntartással fogadta, de ahogy egyre többet beszéltek róla, rájött, hogy nincs veszítenivalójuk. Régóta vártak egy hasonló lehetőségre, és nem kellett pénzt fektetniük az üzletbe. A hosszú ebéd alatt elfogyott jó pár pohár ital, és végül döntöttek.

– Elismerem, izgalmas lehetőségnek tartom, de félek egy kicsit. Teljesen új életet kellene kezdenünk. Az összes ismerősünket hátra kellene hagynunk, és…

– Ugyan! – vágott közbe Sybilla. – Nem Ausztráliába mentek. Másfél órás út, és…

– Csak akkor, ha úgy vezetsz, mint Piers.

– Nem erről van szó. Mindketten boldogtalanok vagytok itt. Barney utálja a munkáját, te pedig állandóan olyan képet vágsz, mit aki citromba harapott. Senki sem hív titeket vendégségbe, mert mindenkinek van gyereke, és nem akarnak fájdalmat okozni nektek.

– Elég! Egy szót se többet! – kiáltott Suzanna, és a tenyerébe temette az arcát.

– Pedig így igaz. Mindenki szeret titeket, de…

– Tudom. Szánalmas vagyok, és állandóan feszült. El sem hiszed, milyen mélységekbe kerülök néha.

– Teljesen érthető, biztosan én is így éreznék. Sőt, rosszabbul, de nem élheted le így az életedet – mondta Sybilla, és előrébb hajolt, hogy ezzel is nyomatékot adjon a szavainak. – Senki sem merte eddig a szemedbe mondani. Barney úgy vigyáz rád, mint egy hímes tojásra, az anyja egy karót nyelt sznob, aki sohasem beszél érzelmekről, a te anyád pedig úgy el van varázsolva, hogy azt sem tudja, melyik bolygón él. Továbbra is fenntartom, amit múltkor mondtam. Az élet megy tovább. Muszáj, hogy tovább menjen.

– Tudom. Teljesen elvesztem az önsajnálatban, vergődök, és…

– Nem, nem! – vágott közbe Sybilla, és határozottan megrázta a fejét. – Ne bagatellizáld el, amin keresztülmentél. Egyikünk sem érezheti át pontosan a helyzetedet, de a saját érdekedben változásra van szükséged. Változásra és egy kihívásra. Az egész partiszervizt kirázod a kisujjadból, olyan vagy, mint Joanna A stepfordi feleségekből, csak szakácsban. Nem csoda, hogy állandóan lógatod az orrodat.

Annak ellenére, hogy általában csak butaságokat hordott össze, Sybilla néha megdöbbentően értelmesen beszélt. Suzanna értett a szóból. A prospektusra pillantott. Valóban nagyon idillien festett az ódon, kissé málló cotswoldsi kőből készült falakon futó lilaakáccal.

– Nyilván pocsék hely egy vacak országút mentén, és kétpercenként eldübörög előtte egy kamion – mondta Suzanna rosszkedvűen.

– Lefogadom, hogy nem. Szerintem csak rátok vár. A sors ajándéka.

– Rendben. Ha ettől boldogabb leszel, elmegyünk, és megnézzük. De csak megnézzük.

Sybilla elégedett arckifejezéssel dőlt hátra a bárszéken. Addig nem nyugodott, amíg meg nem kapta, amit akart. Suzanna kávét töltött mindkettejüknek, de Sybilla félénk tekintettel kamillateát kért, amiből egyből megérezte, hogy valami nincs rendjén, mert a barátnője imádja az erős kávét. Mi a franc történt? Más is feltűnt. Még egyszer sem gyújtott rá. Gyanús pillantást vetett az asszonyra.

– Be kell vallanom valamit – kezdte Sybilla kissé zavartan, ami egyáltalán nem volt rá jellemző. – Nem megyek abortuszra. Megtartom a gyereket – mondta könnyes szemmel.

Nem volt világos, hogy az öröm vagy a bűntudat miatt, esetleg egyszerűen csak önvédelemből.

– Ne butáskodj! – mondta Suzanna, és kedvesen megfogta a barátnője kezét. – Csodálatos, nagyon örülök.

A héten már másodjára hazudott valamelyik barátnője szemébe. Kénytelen volt, mert nem mutathatta ki az érzéseit. Valójában őrülten irigyelte, amiért Katie és Sybilla szorongás nélkül néz az anyaság elé, és nem rettegnek, hogy elveszíthetik a gyereket. Pontosan tudta, hogy a félelme nem alaptalan, és számtalanszor emlékeztette magát arra, hogy akivel egyszer megtörtént, egyáltalán nem biztos, hogy nem történik meg ismét. Akárhogy is van, jelenleg képtelen volt leküzdeni ezt a félelmet. Sybilla híre megerősítette az elhatározást. Nem akarta végignézni, ahogy a két barátnője pár hét eltéréssel megszüli a gyerekét. Ha marad, folyton a közelükben lennének. Persze ez nem azt jelenti, hogy megszakítja velük a kapcsolatot. Miközben megölelte Sybillát, belátta, valóban jót tenne a környezetváltozás.

Miután Sybilla elment, felhívta a Honeycote-i Sörfőzdét, és megbeszélte, hogy Barney-val meglátogatják a pubot a hétvégén. Azután bement az ebédlőbe, bekapcsolta a férje számítógépét, és nekilátott egy ajánlat megírásának. Már jól kezelte a szövegszerkesztőt, sőt valójában nem értette, hogy élhetett nélküle. Késő délutánig dolgozott, és pont akkor kattintott a nyomtatás gombra, amikor Barney hazaért. Kiszaladt elé a hallba, szorosan megölelte, amin a férfi meglepődött, és egyből jókedve lett.

2. fejezet

A csillogó, elegáns gépkocsi tekintélyt parancsolóan gördült az úton Honeycote központja felé. A koromfekete, elsötétített ablakokon nem lehetett belátni az utastérbe. A helyiek a fejüket ingatták, mert azt gondolták, egy újabb popsztár költözött a környékre, hogy huszonnégy szobás, kacsalábon forgó palotában rejtőzzön el a külvilág elől.

A kocsiban Damien Wood árgus szemekkel figyelte sofőrét, és elégedetten nyugtázta, hogy nem lépik át a megengedett sebességhatárt. Damient háromszor állították meg gyorshajtás miatt a közelmúltban, és kétszer azért, mert vezetés közben telefonált. A kocsi óhatatlanul magára vonta a rendőrök figyelmét, és a büntetőpontjai egyre csak gyűltek, ezért jobbnak látta, hogy felfogad valakit. Rick Bradley jó választásnak bizonyult. Egyértelműen tudomására hozta, hogy amíg pontos, a kocsi patyolattiszta, és tartja a száját mindarról, amit lát és hall, busásan megfizeti érte. Egy fekete öltönyt is vásárolt neki. Nem úri szabónál, csak a Nextben, de remekül állt a fiúnak, és tudta viselni. Damien számára a megjelenés volt a legfontosabb.

Egész délelőtt azon gondolkodott, Rick meleg-e. Nagyon jóképű fiú volt, hosszú szempillákkal, telt ajakkal és kósza fürtökkel, amiket évek alatt a tükör előtt begyakorolt hanyag mozdulattal sepert ki a szeméből. Leginkább egy Botticelli-angyalhoz hasonlított. Az imént azonban, amikor megálltak egy zebránál, és egy körömcipős, miniszoknyás lány tipegett át előttük az úton, megkapta a választ. Rick hanyag pillantással, de egyértelmű érdeklődéssel figyelte. Megszűntek a kételyek. A fiú azzal a fajta kissé nőies bájjal rendelkezett, amivel a legszívtipróbb férfiak, Jim Morrison, mielőtt meghízott, és Michael Hutchence, mielőtt eltemették. Persze egyáltalán nem érdekelte Damient Rick szexuális beállítottsága, de úgy gondolta, nem árt, ha tisztában van pár dologgal, mielőtt teljesen megbízik benne.

Tudta, hogy a következő pár hónapban sok feladata lesz Ricknek. Amikor nem a kocsiját vezeti, a ház körül végez karbantartási munkákat, füvet nyír és hasonlók. Persze a háznak nem lesz szüksége sok karbantartásra, mivel vadonatúj.

Amikor Damien először betette a lábát Honeycote-ba, tudta, hogy a megtalálta a legjobb helyet maga és a lánya, Anastasia számára. Vérbeli városi emberként, a luxuslakások fejedelmeként, itt keresnék legutoljára. Maga sem emlékezett rá, mikor járt utoljára vidéken, ennek ellenére már alig várta, hogy befogadja a helyi közösség. Lelki szemei előtt megjelent, ahogy a helyiek sorban állnak az ajtaja előtt. Pirospozsgás arcú idős nénik, bádogdobozban hozzák a házi süteményt, a szórakozott lelkész, aki adományt gyűjt a templomtető felújítására, nem hisz a szemének a tekintélyes összegről kiállított csekk láttán, és formás hajadonok jelentkeznek házimunkára. Csak ekkor jutott eszébe, hogy valójában egyikük sem jut el az ajtóig.

Honeycote Grove ugyanis egy zárt lakópark a falu határán túl. Öt luxusház, vagy ahogy mostanában nevezik, luxusotthon állt a két és fél méter magas, szögesdróttal védett téglafal mögött, a kapu távirányítóval nyílik, és rejtett kamerák és biztonsági világítás őrzi a lakók nyugalmát. A házak alapterülete ötszáz négyzetméter, és úgy néznek ki, mint egy minikastély. Az épületek cotswoldsi kőből épültek csipkés oromzatú tetővel, tornyocskákkal, ólomüveg ablakokkal és vasszegekkel kirakott ajtókkal. A belső tereket a legmodernebb igények szerint alakították ki, és minden elképzelhető szerkentyűvel felszerelték. Valamennyi hálószobához kádas és zuhanyzófülkés fürdőszoba tartozik, a könyvtárszobában plafonig érő könyvespolcok, és a legmodernebb technikai eszközök biztosítják, hogy otthonról is kényelmesen dolgozhasson a tulajdonos. A konyhának a legkényesebb mesterszakács is csodájára járhat. A kerteket csodálatosan megtervezték, öreg fákkal és cserjékkel, szökőkúttal, sütögetőhellyel, kültéri világítással és kültéri teraszfűtőkkel. Mindegyik házhoz kéthektáros birtok tartozik úszómedencével, konditeremmel és teniszpályával. Damien már azelőtt megvásárolta a házat, hogy elkészült, ezért megválaszthatta a belső színeket, a függönyöket és a burkolólapokat. Mint mindig, pontosan tudta, mit akar.

A fénypont Anastasia szobája. Minden kislány ilyenről álmodik. A torony legtetején alakították ki, és cukrozottmandula-rózsaszínűre és a lila különböző árnyalataira festették, ezüst csillagokkal a mennyezeten, és Csipkerózsikáéhoz hasonló, fehér tüllfüggönyös baldachinos ággyal. Damien alig várta a vasárnapot, amikor elhozza a kislányt az anyjától, Weston-super-Mare-ből, hogy megmutassa neki. Végül is mindent érte csinált. Ha nem lenne Anastasia… A gyerek beragyogta Damien meglehetősen sötét életét. Ezért hívta Starnak{1}.

A külső szemlélő számára érdekes párt alkottak: a világ elől luxuskörülmények közé rejtőző harminckét éves vállalkozó és a hároméves lánya, az ország legcsodálatosabb falujában. Ennek ellenére foglyok lesznek a saját otthonukban. Bár gyakran mondogatta magának, hogy lazítson, és engedje el magát, a paranoia volt Damien gyengesége. Az egyik kedvenc mondása pedig: ha az embernek üldözési mániája van, még nem jelenti, hogy nem üldözik.

Titokban kellett tartania a felsége előtt, hogy hol rejtőznek, ezért nagyon körültekintően járt el. Nicole azonban igencsak rafinált, egy percre sem bízhat benne.

Amikor a kocsi elhagyta Honeycote-ot, és a szomszédos város, Eldenbury felé vette az irányt, Damien eldöntötte, hogy képbe helyezi Ricket. Persze nem az összes sötét részlettel kapcsolatban, de elég információt kell adnia, hogy a fiú mindig résen legyen, és észrevegye, ha követik őket, és azonnal jelentse, ha valami gyanúsat lát vagy hall. Hiszen csak idő kérdése minden, és…

Damien nem úgy tervezte, hogy egyedül neveli fel a lányát, végül mégis ebben találta meg az életcélját. Gyakran eltöprengett, milyen erő mozgatta a láthatatlan szálakat, amikor négy évvel korábban megismerkedett Nicole-lal Bristolban. A nő főpincér volt egy divatos étteremben, ahol az egyik üzletfelével tartottak megbeszélést, és azonnal felfigyelt a profizmusára. Közismerten nehéz volt olyan alkalmazottat találni, aki jól ért a vendégek nyelvén, de Nicole pont ilyen volt. Damien érdeklődéssel figyelte, ahogy a szomszédos asztalnál ülő három PR-ficsúr megitta a hetvenöt fontos bor javát, majd visszaküldték, mondván dugóízű. Nicole-nak a szeme sem rebbent, bocsánatot kért, és bájos mosollyal elvitte a palackot. Erre rendeltek egy még drágábbat, és nagy borravalót hagytak. Damien elismerően bólintott. Pont akkor váltott üzletágat, és arra gondolt, megtalálta a legmegfelelőbb embert az új vállalkozáshoz. Cheltenhamben nyitott elegáns bárt, ahol kizárólag legális dolgokkal foglalkozott. Nicole talpraesett volt, és csinos, és rendelkezett a megfelelő stílussal és tapasztalattal ahhoz, hogy vezesse. Sokra viheti az irányítása alatt, gondolta. Sokra vihetik együtt.

Később átnyújtotta a nőnek a névjegykártyáját, és megkérte, hogy hívja fel. Meglepetésére már aznap este jelentkezett. Együtt vacsoráztak, hogy megbeszéljék az elképzeléseket, és a közös jövőt. Alig volt szó üzletről, és végül az ágyban kötöttek ki. Damien azonnal rádöbbent, hogy végzetes hibát követett el. Mivel beleszeretett a lányba, nem veheti fel alkalmazottnak, mert soha nem keverte össze az üzletet az érzelmekkel. Ez aranyszabály volt számára az első naptól fogva, amikor belevágott a szexiparba.

Akkor még nem tudta, hogy Nicole átverte. Aznap délután kirúgták az állásából, mert pozitív lett a szúrópróbaszerű drogtesztje, és ezt nem bocsátotta meg a keménykezű tulajdonos. A makulátlan külső alatt egy féktelen nő rejtőzött, aki nem tudta kordában tartani a szex, vásárlás és kábítószer utáni csillapíthatatlan vágyát. Damiennek az első kettő ellen nem volt kifogása, az utóbbiról nem tudott. Meglepően megbocsátó volt a nő hibái iránt, mert levette a lábáról Nicole szépsége és vonzó személyisége. Mint utóbb kiderült, az álcázás nagymestere is volt egyben.

Eleinte boldog volt a lány mellett, és szinte kicsattant a büszkeségtől, amikor együtt jelentek meg valahol. Csodálatos párt alkottak. Damien szőke volt, szemébe lógó, ápolt tincsekkel, amiket a legjobb fodrász vágott kéthetente. Nicole-nak nagyszerű alakja volt, csillogó, sötét szeme és dús, fekete haja. Mindenki felnézett rájuk, a legdivatosabb és legmárkásabb ruhákba öltöztek, sohasem vették fel kétszer ugyanazt. Mire mások megszerezték maguknak a hasonló, áhított holmikat, ők már egy lépéssel előrébb jártak. Különleges árengedményeket kaptak, New Yorkban vásároltak, hogy mindig ők legyenek a társaság középpontjában, és senki se viselje azt, amit ők. Nagymenőnek számítottak a kisvárosi Bristolban, és körülbelül egy éven át minden jól ment.

Idővel azonban kiderült, hogy komoly gondok vannak Nicole-lal. A hibátlan külső szélsőséges hangulatváltozásokat, kiállhatatlan természetet és végtelen egoizmust takart, amelyet egyre csak táplált a kábítószer-függőség. Semmi sem volt elég, amit Damien nyújtott. Vámpírként csapott le a szívére, a lelkére és a pénztárcájára. Ír családból származott, gyerekkorában a széltől is óvták, és elkényeztették, mindent ráhagytak, és ugyanezt várta el Damientől is. A férfi türelme azonban egyre fogyott, és végül szóvá tette, hogy Nicole arra sem képes, hogy rendet tartson a folyó partján álló házukban, és nem főz. Amikor egy nap visszautasította, hogy elhozza a tisztítóból az ruhákat, Damien elveszítette a türelmét. Nicole megrettent, hogy elveszíti a külön bejáratú bankautomatáját, amikor a férfi bejelentette a „megszoksz vagy megszöksz” ultimátumot. A következő pár hétben úgy viselkedett, mint egy angyal. Damient hazaérkezve vacsora várta. Igaz, szupermarketben vásárolt készétel, de ezt feledtette az elővillanó méregdrága olasz alsónemű. Hamar meglett az eredmény, mert Nicole teherbe esett. A férfi nyugtalanul fogadta a hírt, és nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy csapdába csalták. Végül is ez a világ egyik legrégibb trükkje. Nicole egy meghitt vacsora közben jelentette be. Sohasem felejti el. A Waitrose-ban vásárolt narancsos kacsát ették citromhabbal.

Pompás, gyertyafényes, téli esküvőt tartottak egy vidéki hotelben, Bristol közelében. Nicole a nyakrészén és az ujján marabutollal díszített fehér bársonyruhát viselt, amely jól rejtette a kerekedő pocakját, de kihangsúlyozta a dekoltázsát. Göndör haját vérvörös rózsából és borostyánból font koszorú ékesítette. Olyan ártatlannak nézett ki, mint Hófehérke a meséből. Mivel a vendégek közül senki sem mert a szemébe nézni, Damien megérezte, hogy nem bíznak a házasság sikerében. Ráadásul zöld bársonyfrakkot viselt, amit az ír rokonság eléggé nehezményezett. Azt mondták, nem szerencsés, ha az ember zöld ruhában köt házasságot. Damien gyakran elgondolkodott, mi lett volna, ha a selyem Nehru-kabátot választja.

Nicole terhessége nyugodtan és problémamentesen telt. Így is rengeteg pénzt költött, de Damien nem bánta, és örömmel figyelte, ahogy az új gyerekszobában egyre gyűlnek a francia babaruhák és a mindenféle szerkentyűk, amelyek az anyák dolgát könnyítik meg szülés után.

Damien valójában Anastasia születése után tanulta meg, mi a szeretet. Sajnos Nicole nem így érzett, és szinte viszolygott a babától. Szoptatós dajkát akart, és állandó bébiszittert. Damiennek elege lett, a sarkára állt, és megkérdezte a feleségétől, miért akar alkalmazottat, ha semmi dolga sincs. Egy gyerekről az anyjának kell gondoskodnia. Döbbenetes őrjöngés és hisztéria következett, amelynek végén Nicole szó szerint sztrájkot hirdetett. Képtelen volt ellátni az anyai feladatokat. Az anyját kérte meg, hogy vigyázzon Anastasiára, amíg vásárol, a konditeremben vagy a manikűrösnél van, vagy bulizik és dorbézol éjszakánként. Damiennek rengeteg munkája volt, így nem tudott mit tenni. Ki nem állhatta Nicole anyját, az írországi Cork megyében lakó önző, nagyképű, feketére festett hajú fúriát, akinek a rengeteg olcsó arany ékszerét valószínűleg az ő pénzéből vásárolták a tudta nélkül. Damien anyja kedves asszony volt, de már hetvenhat éves, és köszvényes. Vásárolt neki egy kis házat Westonban, de esély sem volt rá, hogy egész nap vigyázzon a gyerekre, pedig még kedve is lett volna hozzá. Akármennyire utálta, hogy Kathleen O’Connor gondoskodik a kislányról, legalább rokon volt, nem úgy, mint egy bébiszitter. Túl sok rémtörténetet olvasott a bulvárlapokban ahhoz, hogy Anastasiát egy tizennyolc éves lányra bízza, akit csak a pénz érdekel. Így ment minden tovább a kislány hároméves koráig. Damien éjt nappallá téve dolgozott, Nicole tivornyázott.

Egy este Damien korábban ért haza, és egy kis házibuli fogadta. A vendégek be voltak tépve, és pezsgőt vedeltek. Az egyikük Nicole barátnője, Sarita volt, aki modellnek mondta magát, de Damien jól tudta, hogy valójában luxuskurva. A díszes társaság harmadik tagja, a magát nagymenőnek tartó, visszataszító Sebastian Chadwick sem volt különb. Nagy nehezen elvégezte a nyolc általánost, sohasem nőtt be a feje lágya, és annak köszönhette társadalmi rangját, hogy az ő futárjai látták el a város elegáns, György korabeli házaiban élő gazdag és sikeres polgárait kábítószerrel. Jól megélt ebből, mert az ügyfelek szívesen fizettek többet azért, hogy ne kelljen a drága idejüket arra pazarolni, hogy Bristol lepukkant részeibe járjanak anyagért. Damien jól tudta, hogy a rossz arcú, túlsúlyos és leginkább egy disznóhoz hasonlító Sebastian az üzleti hasznot szexuális perverziói kiélésére költi. Azt azonban eddig nem tudta, hogy ki nyújtja ezeket a szolgáltatásokat.

A triót annyira lekötötte az orgia, hogy észre sem vették, amikor belépett. Nicole a Sebastian által szolgáltatott valamilyen szertől révült pillantással vonaglott a hangszóróból harsogó Donna Summer-slágerre, a Love to Love You Babyre, majd kinyújtotta a kezét. Damien azt hitte, a tömzsi lábú Sebastian nyúl érte, de ezt Sarita tette meg. A két nő összeölelkezett, és a férfi döbbenten nézte, ahogy Nicole és barátnője egy profin koreografált leszbikus jelenetet ad elő a díler előtt. Elakadt a lélegzete. Állítólag a legtöbb férfi erre vágyik, és talán Damiennek is tetszett volna, ha nem a felesége csinálja, és ha Sebastian nem birizgálja közben a zsírpárnái közül kikandikáló nevetséges szerszámát.

A folyosó végéből hallatszó nyöszörgés zökkentette ki a révületből. Anastasia! A kislány végig itt volt a házban, aludt a kiságyában, és nyilván a dübörgő, hangos zene keltette fel. Nicole nem hallotta, mert a babafigyelő ki volt kapcsolva. Damien besietett a gyerekszobába, összeszedett néhány ruhát és egy csomag pelenkát, és a karjába vette a kislányt. Távozás előtt ránézett a zárt rendszerű, az egész házat figyelő kamerarendszer képernyőjére a folyosóról nyíló mosókonyhában. A hányinger kerülgette, miközben magához vette a videokazettát. Konkrét bizonyítékot tartott a kezében a felesége romlottságáról, és bár nem lehetett biztos benne, hogy a bíróság elfogadja, abban azonban igen, hogy még hasznát veszi. Nem tudta, hogy Nicole pénzért vagy kényszerből cselekedett, de ez lényegtelen volt. Alkalmatlan az anyai szerepre.

Damien egy órával később az anyja házából felhívta Nicole-t, de nem érte el. Még akkor sem tűnt fel neki, hogy elvitte Anastasiát, mert azt hitte, hogy alszik. Egy óra múlva, este tízkor ismét telefonált. Nicole hisztériázott, és arra sem emlékezett, kit kért meg, hogy vigyázzon a gyerekre. Damien rögzítette a telefonbeszélgetést, mert minél több bizonyítékra volt szüksége a gyerekelhelyezési perhez.

Amikor Nicole rádöbbent, hogy ha elveszíti a gyerekelhelyezési pert, a vagyonmegosztásra sem számíthat, eldurvult a kapcsolatuk. Volt mersze azzal magyarázni a viselkedését, hogy szülés utáni depresszióban szenved, és azzal vádolta Damient, hogy nem törődött az állapotával, és ettől még rosszabbul lett. Azt állította, hogy az anyja segítsége nélkül tarthatatlanná vált volna a helyzete. Persze már semmi baja, vállalja az anyai kötelezettségeket, és Anastasiának mellette van a legjobb helye, nem az apja mellett, aki egész nap dolgozik.

Nicole alkalmatlanságára tekintettel Damien ideiglenes szülői felügyeletet kapott. A per elhúzódott, készültek az orvosi szakvélemények, de megtudta, hogy Nicole készül valamire, vannak sötét kapcsolatai is, amelyek révén hamis orvosi igazolásokat szerezhet. Azt is tudta, hogy elég jól ismeri az üzleti titkait ahhoz, hogy ellentámadásba lendüljön, ami óhatatlanul sárdobálásban végződhet.

Damien a történtek után számot vetett az életével. Tisztában volt vele, hogy a vagyonát bűnös úton szerezte. Mindig azzal nyugtatta magát, hogy ha nem ő, más fölözte volna le a hasznot, és ugyan profitált az erkölcstelenségből, a magánéletében mindvégig tisztességes maradt. A múltban is mindig hűséges volt a barátnőihez, és sosem élt vissza a nők feletti hatalmával. Valójában majdnem puritán életet élt. Most azonban fény derülhet a viselt dolgaira.

A fővárostól távolodva egyre kétesebb hírű vállalkozásokat vezetett. Cheltenhamben bárjai és klubjai voltak, legalábbis egyelőre. Gloucesterben sztriptízbárjai és a szülővárosában, Bristolban masszázsszalonjai, vagyis hamisítatlan bordélyházai. Rádöbbent, hogy fel kell adnia a masszázsszalonokat és a sztriptízbárokat, amelyek ugyan nem voltak illegálisak, de a bíróság előtt nem vetettek rá túl jó fényt. Amúgy is egyre nyugtalanabb volt miattuk, mert amióta apa lett, nem hagyta nyugodni a lelkiismerete. Az utóbbi időben nem tudott a táncosnőnek jelentkező lányok szemébe nézni, mert tudta, hogy nekik is van apjuk, aki úgy gondol rájuk és úgy félti őket, mint ő Anastasiát. A gondolattól is kirázta a hideg, hogy a lánya egy rúd körül tekereg egy csomó undorító vénember előtt. Hogy húzhat hasznot más ember lányából?

Mindezek mellett a legnagyobb félelme az volt, hogy Anastasiát nem hívják meg gyerekzsúrokra, ha kitudódik, hogy az apja kurvákkal keresi a pénzét, vagyis valójában emberkereskedő. Biztos volt benne, hogy nem tarthatja sokáig titokban, mert mindenkinél jobban tudta, milyen kicsi a világ. Elég volt megnéznie a klubjai biztonsági kameráinak felvételeit. Mindennap látott ismert embereket, akik mindet megtettek volna, hogy ne derüljön ki, hogy a Pucsíts Cicámban vagy az Aranyéletben jártak.

Hamar eldöntötte, hogy kiszáll az üzletből, és elterjesztette, hogy vevőt keres. Szinte azonnal jelentkezett egy érdeklődő, Marco Dinari, aki olasz éttermeket és pizzériákat üzemeltetett Bristolban. Már korábban is üzleteltek, bíztak egymásban, és miután megkezdődtek a tárgyalások, csak idő kérdése volt, mikor érik el azt az összeget, amellyel mindketten elégedettek.

Ezzel egy időben Damien azt is elhatározta, hogy a piszkos város nem a lányának való hely, mert egyetlen gyereket sem lenne szabad lakásban felneveli, még akkor sem, ha luxuslakásról van szó. Mivel üzleti érdekeltségei visszafogottabbak voltak Cheltenhamben, és azokat meg akarta tartani, úgy döntött, a környéken telepedik le. Megkereste az összes helyi ingatlanügynökséget, és megbízta őket, hogy találjanak neki otthont.

Most pedig itt van Honeycote-ban, az angol mintafaluban, ahol idilli körülmények között új életet kezdhet. Két nappal korábban megkapta a kulcsot, és átszállíttatta a bútorait Bristolból. Szándékosan nem hagyta meg a postán az új címét, és Nicole-nak sem mondta el, hogy elköltözik. Nyilván hetekbe telik, mire észreveszi, hogy leléptek. Nem igazán érdekelte a kislány, csak akkor jelentkezett, amikor elfogyott a pénze. Damien elégedetten elmosolyodott. Az élet sokkal könnyebb lesz az ellenségeskedése és a rosszindulatúsága nélkül.

A gépkocsi begördült Eldenburybe, az Oxford és Evesham között fekvő városkába, amelyet annak idején módos gyapjúkereskedők alapítottak. Itt is ragyogó, sárga kövekből épültek a girbegurba utcákon álló ódon házak, mint Honeycote-ban, csak kissé több volt belőlük. Ezenkívül volt egy elég nagy szálloda, italkereskedés, csemegebolt, néhány igényes üzlet, egy kis szupermarket, nem is beszélve a vonatállomásról, ami másfél órás közelségbe hozta Londont.

Rick a kissé gusztustalan nevű kínai büfé, a Sárga Nyelet és a húga által vezetett szépségszalon feletti lakásra mutatott.

– A hétvégén hozzám költözik a húgom – mosolygott. – Vége a legényéletnek. Jönnek a sorozatok, és folyton piszkál majd, hogy ürítsem ki a hamutartót. Mindegy, nem bánom. Legalább gondoskodik rólam.

Damien egy pillanatra megirigyelte a fiút, mert az ő gondját senki sem viselte. Legalábbis fizetnie kellett érte.

A Mercedes a város szélén megállt. Az egyik sávot feltúrták, és sor alakult ki előtte, egy munkás állt az úton, stoptáblával a kezében. Elvonult a szembejövő forgalom, a férfi szabad jelzést adott, és Rick már majdnem beletaposott a gázpedálba, amikor egy kocsi előbukkant a semmiből, és elszáguldott mellettük.

– Faszfej! – káromkodott Rick.

Damien hátrapillantott, és még pont látta a nyitott Austin Haley-ben a főutca felé száguldó sötét hajú fiatalembert.

– Szép kocsi – mondta.

– A srác egy barom – felelte Rick.

– Ismered? – kérdezte Damien, mert mindig érdekelték az emberek és az emberi kapcsolatok. Meglepetten látta, hogy megvető kifejezés suhan át Rick arcán. Nyilván nem kedvelik egymást, gondolta.

– Igen. Patrick Liddiard a neve. Egy seggfej. A családjáé a Honeycote-i Sörfőzde.

– Seggfej?

Rick elmondta, hogy a szülei üzemeltették a Honeycote Armst több mint húsz évig, de az üzem a csőd szélére került az elmúlt időben. Ted és Eileen kénytelenek voltak idő előtt nyugdíjba vonulni, a hétvégén lesz a búcsúztatásuk. Mindezek ellenére bejelentették, hogy felújítják a pubot, és új arculatot adnak neki. Az anyjának egy új sütőt sem vettek, most pedig komoly összegeket ölnek bele.

– Patrick vezeti az átalakítást. Isten tudja, miért engedik, hogy beleüsse az orrát. Mindent elcsesz – mondta Rick, és indulatosan sebességbe tette a kocsit.

Nyilván mást is tudna még mondani, de Damien egyelőre beérte azzal, hogy megtalálta Rick gyengéjét. Büszke volt rá, hogy mindig kifürkészi, mire ugranak az emberek. Így kedvére irányíthatta, és felhasználhatta őket a saját céljai elérésére. Tudta, hol van a sörfőzde. A falu másik végéből gyakran sodorta a szél Honeycote Grove felé a jellegzetes illatot. Nem rajongott a sörért, de úgy vélte, érdemes lesz körbeszaglásznia a Honeycote-i Sörfőzde körül. Tudta, hogy a kis üzemek a létükért küzdenek manapság, a nagyobbak pedig csak arra várnak, mikor csaphatnak le a gyenge áldozatra. Még nem látta tisztán, hogyan szolgálhatná mindez az érdekeit, de türelmes ember lévén hamar észlelte a kecsegtető üzleti lehetőségeket.

Mielőtt azonban a jövő feladataira koncentrálna, meg kell oldania a jelen problémáit. Marco Dinarival találkozik, hogy megállapodjanak az árban, és jövő héten aláírják a szerződést. Addig nem nyugszik, amíg a pénz a számláján nem lesz. Nekivágtak a Bristolba vezető útnak, és gondolatban elraktározta a sörfőzdét a függőben lévő ügyek közé.

{1} csillag (angol)