PHILIP K. DICK

KAMU RT.

Philip K. Dick: LIES, INC

Copyright © 1964, Ziff-Davis Publishing

Additional Material copyright © 1983, 1984, 1985, Laura Leslie, Isa Hackett and Christopher Dick

Afterword copyright © 2004 by Paul Williams

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: LIES, INC

First Mariner Books Edition; Houghton Mifflin Harcourt, New York, 2011

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 064 2 (epub)

ISBN: 978 963 598 065 9 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kővári Bettina, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: science fiction

EGY

Egy karbantartó műszerész azon kapta a Kamu Rt. egyik szubinfo számítógépét, hogy a működése ellentmond a célnak, amire szánták. Az 5. szubinfo számítógép olyan információt továbbított, amely nem volt kamu.

Szét kell szerelni, hogy kiderüljön, miért csinálja ezt. És hogy kinek küldte a helytálló információt.

Bár utóbbit valószínűleg nem lehet megállapítani. Egy ellenőrző funkció azonban automatikusan rögzítette az összes szubliminális információt, amelyet a Terrán itt-ott elhelyezett számítógéptelepek továbbítottak. Ennek a bizonyos információnak egy patkányhoz volt köze. Az ellenőrzés szerint a patkány egy patkánytelepen élt a kaliforniai Oaklandben.

Milyen fontossággal bírhat egy patkánnyal kapcsolatos információ? Lewis Stine, a Kamu Rt. főműszerésze ezen töprengett, ahogy megszakította az 5. szubinfo számítógép adatellátását, és felkészült, hogy szétszerelje a szerkezetet. Persze, meg is kérdezhetné a gépet, de mivel azt arra programozták, hogy hazudjon, természetesen hazudna, még magának a Kamu Rt.-nek is. Stine most nem méltányolta ezt az iróniát. A probléma mindig felmerült, amikor szét kellett szerelni az egyik gépet.

Bármelyik másik számítógépet meg lehetne kérdezni.

Egy pillanatra újra áram alá helyezte az 5. szubinfo számítógépet, és a konzolon bepötyögte a kérdést: kinek továbbítottál?

BEN APPLEBAUM, RACHMAEL

– Jó – mondta Stine. Ezt legalább megtudta. Egy Rachmael ben Applebaum nevű ember a Terrán valószínűleg többet tud a patkányokról, mint amennyit szeretne, még ha csak tudat alatt is.

Biztos sokat gondol mostanság a patkányokra, Mr. ben Applebaum, mondta magában Stine. És gőze sincs, hogy miért.

Megint áramtalanította a számítógépet, majd munkához látott.

Rachmael ben Applebaum a borotválkozótükre előtt állt a fürdőszobájában, és mennyei ízű sajtburgermaradványokra gondolt – nem egy egész sajtburgerre (azt ritkán lehet találni), hanem csodálatos, megszáradt cafatokra, amelyek itt-ott lapulnak a kávézacc, a grépfrút- és tojáshéjak között.

Ma átrepülök Bob Befalodájába, döntött, és reggelire eszem egy sajtburgert.

Aztán azt gondolta: Azok a nyavalyás álmok!

Pontosabban ugyanaz az álom, amely újra meg újra ismétlődött. És mindig hajnali három körül jött; többször is felriadt, az álom intenzitásától megrémülve és felkavarva felkelt az ágyból – és megnézte az órát. Iszonyú volt az a hely, amelyről álmodott. Ennek ellenére amikor – álmában – ott volt, klassz helynek látta. És ez zavarta a legjobban: hogy ennyire tetszik neki. Ismerősnek tűnt, olyan helynek, amit az otthonának tekint.

De nemcsak ő, hanem mások is…

Akik nem embernek néztek ki, még ha úgy is beszéltek.

– Az enyém – mondta Fred, ölnyi kutyakaját fogva.

– Meg egy frászt! – sziszegte dühösen Rachmael. – Én láttam meg előbb. Add ide, vagy kapsz egyet.

Összeverekedtek Freddel a kutyakaja miatt, és végül Rachmael győzött. Csak éppen elég fura módszerrel: vállon harapta Fredet. Nem megütötte, hanem megharapta.

Fura, gondolta Rachmael, ahogy folytatta a borotválkozást.

Elmegyek pszichiáterhez, mondta magában. Talán egy korábbi élet emlékei. Sok millió évvel ezelőttről… mielőtt emberré fejlődtem. Amikor sokkal lejjebb álltam az evolúciós létrán. Amikor embereket harapdáltam. Vagyis állatokat. Igen, Fred valamiféle állat. Csakhogy angolul beszéltünk.

Álmában mindenféle értékes dolgot eldugott egy zugban, amiről a többiek a telepen nem tudtak. Most azokra az értékes dolgokra gondolt, amiket nem kevés fáradság és veszély révén szerzett. Persze, nagyrészt ennivaló; semmi nem fontosabb az ennivalónál. Azért néha zsineget is lehet találni. Volt egy jó hosszú zsinegje: egy finom, barna zsineg, amiből fészket rakott, és napközben abban aludt. A zsinegkupac jóleső érzéssel töltötte el; elaltatta, és békés álmokat hozott. Egyet kivéve; amikor napközben a zsinegfészkében aludt, volt egy visszatérő rémes álma.

Egy hatalmas hal szélesre tátotta a száját, és óriási ronda fogak akarták összeroppantani, méghozzá nagy élvezettel.

Jézus, Mária!, gondolta Rachmael. Talán nem is itt borotválkozom, talán csak álmodom ezt. Talán a zsinegfészkemen alszom, és éppen jót álmodom, nem rosszat; azt álmodom, hogy…

Hogy ember vagyok.

Amiből az következik, okoskodott, hogy a telepen nem ember vagyok. Ez megmagyarázná, miért harapdáltunk, én is meg Fred is. Az a rohadék!, füstölgött magában. Van egy csomó kutyakajája, és nem árulja el nekünk, többieknek, hogy hol. De megtalálom a dugikészletét, meg én.

Csakhogy amíg én ezt csinálom, döbbent rá, Fred (vagy valaki más) talán az én zsinegkészletemet találja meg és veszi el. A csodálatos zsinegemet, amit olyan nehéz volt a rejtekhelyemre vonszolni, mert folyton beleakadt mindenbe… Az életem árán is megvédem azt a zsineget, esküdözött Rachmael. Amelyik rohadék megpróbálja ellopni, az elbúcsúzhat az arcától.

A karórájára nézett. Sietnem kell, konstatálta. Késő van, megint elaludtam. És nem tudom kiverni az álmot a fejemből. Túl élénk volt álomnak. Nem álom volt, talán valami önkéntelen telepátia. Vagy kapcsolatba kerültem egy másik univerzummal. Erről lehet szó: egy másik Földdel, amin állatnak születtem, nem embernek.

Vagy mikrohullámú adás volt, és az agyamat használták átalakítónak, elektronikus interfész nélkül. Van ilyen, a rendfenntartó erők alkalmazzák.

Rettegett az egész világot behálózó rendfenntartó erőktől. Azok között is a legszörnyűbbtől, a Kamu Rt.-től. Attól még a szovjet rendőrség is félt.

Pszichotronikus jelekkel bombáznak tudat alatt, amikor alszom, gondolta. Aztán rájött, hogy ez mennyire paranoiás gondolat. Atyaég, épeszű emberben fel sem merül. És még ha a Kamu Rt. valóban sugározna is neki mikrohullámú telepatikus információt álmában, vajon annak a patkányokhoz lenne köze?

Patkányokhoz?!

Egy nyavalyás patkány vagyok, értette meg. Amikor elalszom, visszarepülök sok millió évet abba az időbe, amikor patkány voltam, és patkánygondolataim meg patkányötleteim lesznek. Azt szeretem, amit egy patkány szeret. Ez megmagyarázza, hogy miért harcoltam Freddel a kutyakajáért. Pofonegyszerű: a paleocortex emlékei, nem a neocortexé.

Van rá anatómiai magyarázat: az agy lerakódó rétegeihez van köze, az agy öregebb rétegeihez, amelyek a normális alvás közben ébrednek fel.

Ez a baj azzal, ha rendőrállamban élsz, mondta magában, azt gondolod – azt hiszed –, hogy a rendőrség áll minden mögött. Paranoiás leszel, és azt hiszed, hogy információt sugároznak neked álmodban, hogy tudat alatt irányítsanak. Pedig a rendőrség ezt nem tenné. A rendőrség a barátunk.

Vagy éppen ezt a gondolatot sugározták nekem tudat alatt?, merült fel benne hirtelen a gyanú. „A rendőrség a barátunk.” Egy fenét az!

Folytatta a borotválkozást, de nagyon rosszkedvűen. Talán többet nem jön ez az álom, mondta magában. Vagy…

Talán az álom mondani akar nekem valamit, állt meg a keze.

Sokáig csak állt mozdulatlanul, a borotvát eltartva az arcától. De micsodát? Hogy szeméttelepen élek, száraz, rohadó ételmaradékok között egy csomó más patkánnyal?

Egész testében remegett.

Majd folytatta a borotválkozást – már amennyire ezek után tudta.

KETTŐ

– Nem kér szin-kofot, amíg vár? – kérdezte a recepciós együttérzően. – Vagy marsi fniklé teát?

Rachmael ben Applebaum egy eredeti Garcia y Vega szivart vett elő, amelyet a floridai Tampában készítettek.

– Nem, köszönöm.

Leült és rágyújtott. Várt. Miss Freya Holmra. Kíváncsi volt, hogy nézhet ki. Ha olyan csinos, mint ez a recepciós…

– Mr. ben Applebaum? – szólalt meg egy hang halkan, szinte félénken. – Miss Holm vagyok. Fáradjon be az irodámba. – Félreállt, hogy beengedje. A nő maga volt a tökély; Rachmael felállt, el is feledkezett a hamutartóban hamvadó Garcia y Vega szivarról. A nő nem lehetett idősebb húsznál, kitinfekete haja szabadon lógott a vállára, fehér foga úgy ragyogott, akár a drága ENSZ-infomagazinok borítója… Applebaum csak bámulta az alacsony lányt a spricceltarany ruhában, sortban és szandálban, a bal füle felett egy árva kaméliával; bámulta, és azt gondolta, És ő az én rendőri védelmem.

– Köszönöm. – Zsibbadtan haladt el a nő mellett, belépett a kicsi, kortárs bútorzatú irodába, ahol egyetlen pillantással hat bolygó kihalt kultúrájának műtárgyait is láthatta. – Talán a munkaadói nem magyarázták el, miss Holm, de nagy nyomás nehezedik rám – mondta őszintén. – A Sol-rendszer egyik leghatalmasabb gazdasági szindrómája üldöz. A Hoffman Ösvényei Konszern…

– A HÖK – ült le az íróasztal mögé és érintette meg a hangfelvevő berendezés bekapcsoló gombját miss Holm – birtokolja dr. Sepp von Einem teleportációs szerkezetét, és ezzel a monopóliummal elavulttá tette az Applebaum Vállalat hipersebességű személy- és teherszállító űrhajóit. – Egy mappa hevert előtte; belenézett. – Tudja, Mr. Rachmael ben Applebaum… – felpillantott –, a nyilvántartás érdekében szeretném megkülönböztetni az apjától, a néhai Maury Applebaumtól. Szólíthatom Rachmaelnek?

– I-igen – dadogta, mert megzavarta az apró nő nyugalma és határozottsága. Nem mellesleg a mappa is: jóval azelőtt, hogy megkereste volna őket, a Katalogizáló Multimediális Rendészeti Társaság (vagy ahogy az ENSZ bátorítására a köznép lenézően nevezte: Kamu Rt.) a rengeteg megfigyelőeszközével már összegyűjtött minden fellelhető információt, ami őrá és a valaha félelmetes, ám a hirtelen technikai elavulás miatt összeomlott Applebaum Vállalatra vonatkozott. És…

– Az ön néhai apja a jelek szerint saját kezével vetett véget az életének – folytatta Freya Holm. – Az ENSZ rendőrségénél hivatalosan Selbstmort szerepel, azaz öngyilkosság. Mi azonban… – Elhallgatott, és belenézett a mappába. – Hm.

– Nem vagyok elégedett, de beletörődtem – mondta Rachmael. Végül is, nagydarab, vörösképű, rövidlátó, túlhajszolt apját nem tudja visszahozni, akár Selbstmort történt, ahogy az ENSZ hivatalos német nyelvű jegyzőkönyve állítja, akár nem. – Miss Holm… – kezdte, de a nő gyengéden belefojtotta a szót.

– Rachmael, az első pillanattól egyértelmű kellett hogy legyen, hogy dr. Sepp von Einem elektronikus Telpor-eszköze, amelyet a Hoffman Ösvényei fizetett és fejlesztett ki a számos bolygóközi laborjában, káoszba fogja dönteni a szállítmányozást. Theodoric Ferrynek, a HÖK igazgatótanácsa elnökének tudnia kellett ezt, amikor finanszírozta dr. von Einem kutatásait a schweinforti laborban, ahol az áttörés…

Elhalt a hangja.

Rachmael ben Applebaum meg a barátai körben ültek egy nagyon bölcs, vén és felsőbbrendű személy körül. Abbának szólították, ami „aput” jelent. Amikor Abba megszólalt, az egész telep meghallgatta, és tőlük telhetően emlékezetükbe vésték Abba szavait. Mert amit a vénség mondott, örökérvényűnek érződött; Abba nem a telepről származott, de olyasmiket tudott, amit senki más – ezért is volt a vezetőjük.

– …történt – mondta Abba azon a mély, gyengéd hangján. – Ennek ellenére a HÖK birtokában volt a mára megszűnt Applebaum Vállalat legtöbb részvénye, mármint az apád részén kívül. Tehát ne feledjük, kicsinyeim: a Hoffman Ösvényei Konszern szándékosan tönkretett egy vállalatot, amiben többségi tulajdonos volt… és bevallom, mi ezt furcsálljuk.

A bölcs, vén Abba alakja szertefoszlott. Freya Holm kíváncsian felnézett, és hátrarázta fekete fürtjeit.

– És a HÖK most kártérítést követel öntől. Jól tudom?

Rachmael pislogott, majd nagy nehezen bólintott.

– Mennyi ideig tartana az apja egyik utasszállítójának elérni a Bálnaszájra, mondjuk, ötszáz telepessel és az ingóságukkal? – kérdezte halkan miss Holm.

Rachmael gyötrelmes hallgatás után felelt:

– Mi azt… soha nem is próbáltuk. Gondolom, évekig. Még hipersebességgel is.

A vele szemben ülő lány még mindig várt – azt akarta, hogy kimondja. Hát kimondta:

– A legjobb hajónkkal tizennyolc évig.

– És most dr. von Einem teleportációs eszközével…

– Tizenöt perc – fejezte be nyersen Rachmael. A Bálnaszáj, a Fomalhaut-rendszer kilencedik bolygója pedig ez idáig az egyetlen igazán lakható planéta, amit akár ember, akár gép felfedezett – egy igazi második Terra. Tizennyolc év… és ilyen hosszú időintervallumnál még a mélyalvás sem segít; az öregedés folytatódna, még ha lelassulva is, még ha a tudat el is lenne nyomva. Az Alfa- és a Prox-rendszer nem jelentett ilyen problémát, hiszen mindkettő rövid utazást igényelt. De a huszonnégy fényévre lévő Fomalhaut…

– Egyszerűen nem tudtunk versenyezni. Nem tudtuk olyan messzire elvinni a telepeseket.

– Von Einem Telporja nélkül megpróbálták volna?

– Apám… – kezdte Rachmael.

– Gondolkodott rajta – bólintott miss Holm. – De aztán meghalt, és már elkéstek, és ön most kénytelen eladni az összes hajóját, hogy ki tudja fizetni a hitelezőket. És tőlünk mit szeretne, Rachmael?

– Még enyém a leggyorsabb, legújabb, legnagyobb hajónk, az Omfalosz. Azt nem adtam el, akármekkora nyomást gyakorolt is rám a HÖK az ENSZ bíróságain vagy azokon kívül. – Habozott, majd kibökte: – El akarok menni a Bálnaszájra. Hajóval. Nem dr. von Einem Telporjával. A saját hajómmal, a mi… – Elhallgatott. – El akarok menni vele egész a Fomalhautra. Egy tizennyolc éves utazásra. Egyedül. És amikor odaérek a Bálnaszájra, bebizonyítom, hogy…

– Igen? – nézett rá Freya. – Mit bizonyít be, Rachmael?

Ahogy ott ült és a választ fontolgatta, ismét maga előtt látta Abba szelíd, okos alakját. Csakhogy nem embernek látszott. Sötét, zilált prém borította Abbát, és a vén bölcs hangja élesen és különösen csengett. Az álom maradványai szivárognak vissza ébrenlét közben, értette meg Rachmael.

– Van egy csodálatos hely – mondta Abba. – Ez nem szemfényvesztés és nem kamu…

Az utolsó szó valahogy megragadt Rachmael elméjében. Kamu.

A szemben ülő lány válaszra várt.

– Kamu – mondta ki.

– Á, a gúnynevünk – nevetett Freya.

– Bebizonyítom, hogy megcsinálhattuk volna, ha von Einem nem rukkol elő a teleportáló micsodával, ami egy… – Csak intett, mert fojtogatta a tehetetlen düh. És a szó ott izzott az elméjében, ahová Abba rajzolta, aki bölcs volt, de nem ember.

Kamu.

– A Telpor az emberi történelem egyik legfontosabb felfedezése, Rachmael – szögezte le Freya. – Teleportáció egyik csillagrendszerből a másikba. Huszonnégy fényév tizenöt perc alatt. Mire ön meg az Omfalosz elér a Bálnaszájra, én például – rövid fejszámolást végzett – negyvenhárom éves leszek.

Rachmael hallgatott.

– Mit érne el az utazással? – kérdezte gyengéden Freya.

A Kamu Rt.-vel beszélek, emlékeztette magát Rachmael. Akikkel egyáltalán nem lenne szabad. Talán álmomban, tudat alatt beprogramoztak, hogy idejöjjek… ez megmagyarázná a kamu szót.

Freya a mappát olvasva megszólalt:

– Hat hónapon keresztül vizsgáltatta az Omfaloszt egy titkos, még számunkra sem ismert javítódokkban a Lunán. Immár rendszerközi utazásra késznek tekintik. A Hoffman Ösvényei Konszern peres úton megpróbálta megszerezni, a saját jogos tulajdonának nyilváníttatni, ám önnek sikerült megakadályozni ezt. Eddig. Most azonban…

– Az ügyvédeim szerint a HÖK három napon belül megszerzi az Omfaloszt.

– És ön nem tud felszállni három napon belül?

– A mélyaltató felszerelés előkészítéséhez kell még egy hét. – Rachmael remegve fújta ki a levegőt. – A HÖK egyik leányvállalata visszatart létfontosságú alkatrészeket.

Freya bólintott.

– És ön azért jött ide, hogy az egyik veterán pilótánk vigye el az Omfaloszt, tűnjön el vele egy hétre, amíg készen nem áll az útra a Fomalhautig. Jól mondom?

– Jól – felelte, és várt.

Freya kis szünet után azt kérdezte:

– Ön nem tudja elvezetni a gépet?

– Nem vagyok elég jó, hogy eltüntessem – felelte a férfi. – Megtalálnának. De önöknél csúcspilóták vannak. – Nem nézett a nőre; túl nagy volt a tét.

– Meg tudja fizetni a…?

– Semmit.

– Semmit?

– Egyáltalán nincs mozgatható tőkém. Később, ahogy folyamatosan pénzzé teszem a vállalat vagyontárgyait, valószínűleg…

– A munkaadóm, Mr. Glazer-Holliday hagyott itt nekem egy üzenetet – szólt közbe Freya. – Tisztában van vele, hogy ön nem fizetőképes. Az utasítása értelmében… – Némán elolvasta az üzenetet. – Együttműködünk önnel.

– Miért?

– A munkaadóm ezt nem közli. Egy ideje már tudomásunk van az ön anyagi helyzetéről. – A nő felpillantott rá. – Adunk önnek egy tapasztalt pilótát, aki…

– Ezek szerint számítottak rá, hogy idejövök.

A nő szótlanul nézett rá.

– Maguk sugalmazták, hogy ide jöjjek? – kérdezte Rachmael. – Mert, ha őszinte akarok lenni, nem bízom a Kamu Rt.-ben.

– Nos, sokat kamuzunk – mosolygott a nő.

– De meg tudják menteni az Omfaloszt.

– Valószínűleg. A pilótánk, az egyik legjobb pilótánk elviszi az Omfaloszt oda, ahol nemcsak a HÖK, de még a Herr Horst Bertold főtitkárnak dolgozó ENSZ-ügynökök sem találják meg.

– „Valószínűleg” – visszhangozta.

– Az emberünk meg tudja csinálni – folytatta Freya –, önnek pedig közben meg kell szerezni a mélyaltató felszereléshez szükséges utolsó elemeket. De kétlem, hogy képes lesz rá, Rachmael. Erre vonatkozóan is van itt egy feljegyzés. Önnek igaza van: Theodoric Ferry is benne van annak a cégnek az igazgatótanácsában, és a cég monopóliuma teljesen törvényes. – A mosolya keserűségről árulkodott. – Az ENSZ jóváhagyta.

Rachmael hallgatott. Világos volt, hogy teljesen reménytelen a dolog; akármeddig rejtegeti is a Kamu Rt. profi, sokszorosan veterán űrpilótája az Omfaloszt az űrben, az alkatrészek „váratlan fennakadás” miatt (ez áll majd a függő rendelésen) úgysem érkeznek meg.

– Szerintem – szólalt meg Freya – önnek nem az alkatrészek beszerzése a problémája. Azt el lehet intézni. Vannak módszerek… például mi is beszerezhetjük a feketepiacról, noha az előbb-utóbb sok pénzbe kerül. Az ön problémája, Rachmael…

– Tudom én is – mondta. Nem az volt a probléma, hogyan jut el a Fomalhaut-rendszerbe, annak kilencedik bolygójára, a Bálnaszájra, ami…

Ismét rávetült a jelenre a prémes test képe.

– Kamu… – mondta Abba. – Kamu… kamu… kamu.

A fene egye meg ezt a kettős valóságlátást, mondta magában Rachmael. Pislogott. Mi lehet ez, valamilyen valóságdiszfunkció? Vagy az agya jobb féltekéje üzen a balnak egy fontos információt?

…ami a Terra egyetlen viruló gyarmatvilága. Egyáltalán nem a tizennyolc éves utazás volt a probléma.

Az ő problémája…

– Érdemes egyáltalán menni? – kérdezte Abba, a hatalmas állati alak, akihez mind fordultak bölcsességért. – Amikor dr. von Einem Telpor szerkezete, amit jelképes áron igénybe lehet venni a Hoffman Ösvényei bármelyik kirendeltségében szerte a Terrán…

Igen, igen, gondolta bosszúsan Rachmael.

– …tizenöt percre zsugorítja az utat, és még a legszerényebb jövedelmű terrai család is meg tudja fizetni? – Abba rámosolygott a gyengéd mosolyával. – Gondold meg, fiam.

Rachmael fennhangon azt mondta:

– Telporral elmenni a Bálnaszájra jól hangzik, Freya. – És negyvenmillió terrai polgár élt is vele. És a (Telpor révén) hazajuttatott hang- és képjelentések elragadtatottan meséltek egy ritkán lakott világról, magas fűről, fura, de jóindulatú állatokról, új és szép városokról, amiket az ENSZ költségén odaszállított robotok építettek. – Csakhogy…

– Csakhogy – mondta Freya, aki most egyben Abba is volt, gyengéd és bölcs, hatalmas és szőrös és csinos – sajnálatos módon egyirányú utazás.

– Ahogy mondja – bólintott rá Rachmael.

– Így igaz – mondta Freya-Abba.

– Senki nem térhet vissza.

A kettős entitás ravaszul, sokatmondón mosolygott.

– Ennek egyszerű a magyarázata, fiam. A Sol-rendszer az univerzum tengelyén helyezkedik el.

– Ez meg mi a fenét jelent? – kérdezte Rachmael.

– Az extragalaktikus csillagköd visszahúzódása von Einem első tételét igazolja, miszerint… – A hang zajjá kutyulódott, a kettős kép elmosódott, mintha elforgattak volna egy keresőtárcsát; az egész kép eltorzult, aztán a kettős alak hirtelen tótágast állt.

– Abból a negyvenmillió emberből kell lenni párnak, aki vissza akar térni – folytatta Rachmael, bár nem volt könnyű egy fejtetőn álló kettős entitáshoz beszélni. – Viszont a tévé és az újságok szerint mindenki eksztatikusan boldog. Maga is látta a végtelen tévéműsorokat az Újgyarmatföld életéről, ami…

A fejtetőn álló alak böffentett:

– Kamu.

– Hogy?

– Túlságosan tökéletes, Rachmael? – Az alak lassan forogni kezdett, míg rendesen nem állt, aztán Abba elhalványult, és csak a lány maradt.

– Statisztikailag nézve kell hogy legyenek elégedetlenek. Miért nem hallunk róluk sosem? És nem mehetünk oda megnézni. – Mert aki Telporral elmegy a Bálnaszájra, hogy megnézze, az ott is marad. Így ha találna is elégedetlenkedőket, mit tehetne értük? Mert vissza nem tudja őket hozni, csak csatlakozni hozzájuk. És volt egy olyan érzése, hogy ezzel nem sokra menne. Még az ENSZ sem foglalkozott Újgyarmatfölddel; nem tett így a számtalan segélyszervezet, a Horst Bertold által újonnan felállított irodák, mert noha a főtitkár az Új Egyesült Németország fia volt, még Európa legnagyobb politikai entitása is megtorpant a Telpor-kapuknál. Neues Einige Deutschland… NED. Sokkal hatalmasabb, mint a rühes, fogyatkozó Francia Birodalom vagy az Egyesült Királyság, amelyek csak halvány árnyai a régi önmaguknak.

És az Új Egyesült Németország – mint azt Horst Bertold megválasztása az ENSZ főtitkári posztjára megmutatta – a Jövő Hulláma, ahogy maguk a németek fogalmaznak.

– Más szóval – mondta Freya –, egy üres utasszállítóval elmegy a Fomalhaut-rendszerbe, tizennyolc évet rááldoz az útra, maga, az egyetlen teleportálatlan ember a Terra hétmilliárd lakosa között, azzal a gondolattal… – vagy mondjam, hogy reménnyel? – …hogy amikor végül megérkezik a Bálnaszájra a 2023. évben, talál elég utastársat, olyan ötszáz boldogtalan lelket, aki haza akar jönni? És így a vállalata életképes maradhatna… Von Einem tizenöt perc alatt odaviszi őket, aztán tizennyolc évvel később maga visszahozza a Sol-rendszerbe, haza a Terrára.

– Igen – mondta dacosan.

– Nekik tizennyolc év a visszaút. Az önnek összesen harminchat. Vagyis – számolgatott Freya – 2050-re érne vissza a Terrára. Hatvanegy évesen. Theodoric Ferry már nem élne, sőt Horst Bertold sem. Talán már a Hoffman Ösvényei Konszern sem létezne. Dr. Sepp von Einem rég halott lenne, hiszen már most nyolcvan felett jár. Ő már azt sem érné meg, hogy maga odaér a Bálnaszájra, nemhogy vissza. Szóval, ha az egészet azért csinálja, hogy ő rosszul érezze magát, akkor…

– Őrültség? Őrültség azt hinni, hogy egy: vannak boldogtalan emberek a Bálnaszájon, mégsem hallunk semmit, mivel a HÖK monopóliumot élvez az összes infomédia felett. És kettő…

– És kettő: hogy az élete tizennyolc évét rááldozná arra, hogy odamegy értük. – A nő higgadt, kíváncsi tekintettel nézte. – Idealizmus volna ez? Vagy bosszú dr. von Einemen, amiért a Telporja kiütötte a családja utasszállítóit és teherhajóit a csillagközi utazásból? Végül is, ha sikerül elindulnia az Omfalosz fedélzetén, az nagy hír lesz, szerepel majd az összes tévében és homeolapban. Ezt a hírt még az ENSZ sem tudja majd eltussolni: az első és egyetlen jármű, ami emberrel a fedélzetén megy a Fomalhaut-rendszerbe, nem csak egy műszerekkel teli gép, mint régen. Tulajdonképpen ön egy időkapszula lenne a számunkra, mind várnánk, hogy odaérjen, majd 2050-ben vissza.

– Olyan időkapszula, mint amit fellőttek a Bálnaszájon, aztán sosem ért vissza ide, a Terrára.

A nő vállat vont:

– Elkerülte a Terrát, elszipkázta a Nap gravitációs mezője. Észrevétlenül elnyelte.

– Annyira észrevétlenül, hogy egyetlen nyomkövető műhold sem észlelte? A Sol-rendszerben keringő hatezernél is több megfigyelőeszközből egy sem észlelte az időkapszulát?

– Mire céloz, Rachmael? – ráncolta a homlokát Freya.

– Azt az időkapszulát, aminek a fellövését a Bálnaszájon tévén néztük végig, azért nem észlelték a műholdjaink, mert meg sem érkezett. És azért nem érkezett meg, miss Holm, mert a látottak ellenére el sem küldték.

– Úgy érti, hogy amit a tévében láttunk…

– A Telporon keresztül küldött vidfelvételt, amin a boldog tömeg a Bálnaszájon ujjongva nézte végig a hatalmas ünnepséget és az időkapszula fellövését… hamisították. Rengetegszer megnéztem a felvételt, és a tömeg hangját úgy keverték alá. – A kabátjába nyúlt, és egy tizenhét centi átmérőjű vas-oxid szalagtekercset vett elő. Az asztalra dobta. – Játssza csak le. Nagyon figyeljen. Az emberek nem ujjongtak. És okkal. Mert a Bálnaszájon nem lőttek fel időkapszulát, benne az ősi fomalhauti civilizáció érdekes tárgyaival.

– De… – A nő hitetlenkedve bámult rá, majd felvette és bizonytalanul fogta a tekercset. – Miért?

– Azt nem tudom. De amikor az Omfalosz eléri a Fomalhaut-rendszert és a Bálnaszájat, és meglátom Újgyarmatföldet, akkor majd megtudom. – És nem hinném, tette hozzá gondolatban, hogy a negyvenmillióból tíz vagy hatvan elégedetlenkedőt találok… persze, addigra már egymilliárd telepes lesz ott. Hogy mit találok, az…

Nem fejezte be a gondolatot. Nem tudta, mit fog találni.

De majd kiderül. Csekély tizennyolc év múlva.

HÁROM

A Kamu Rt. tulajdonosa, Matson Glazer-Holliday villájának luxusnappalijában ült a Terra körül keringő műholdján, kézzel készített köntösben, egy drága, ritka Antonio y Cleopatra szivart szívott, és tömegzsivajt hallgatott felvételről.

Közben pedig az előtte lévő oszcilloszkópot figyelte, amely a hangot átalakította vizuális jellé.

– Igen, tényleg ciklikus – mondta Freya Holmnak. – Nem hallani, de látni. Ez a hangfelvétel valójában egyetlen szakasz, ami folyamatosan ismétlődik, újra meg újra. Vagyis annak az embernek igaza van: hamis.

– Lehetséges, hogy Rachmael ben Applebaum…?

– Nem – jelentette ki Matson. – Szereztem egy másolatot az ENSZ infoarchívumából, és megegyezik ezzel. Rachmael nem nyúlt a szalaghoz, a felvétel pontosan az, aminek ő mondja. – Tűnődve hátradőlt.

Különös, hogy von Einem Telpor kütyüje csak egy irányban működik, morfondírozott, kifelé sugároz anyagot, és az az anyag nem jöhet vissza, legalábbis teleportálással nem. Ami kapóra jön a Hoffman Ösvényei Konszernnek, mert így a Bálnaszájról visszajelzés gyanánt a Telporon keresztül elektronikus jelet, csak energiát kapunk… és erről most kiderült, hogy hamis. A kutatóügynökségemnek ezt rég fel kellett volna fedezni. Rachmael jött rá, akit pedig égre-földre hajszolnak a hitelezők a ballonjaikkal, éjjel-nappal abajgatják, számtalan technikai segédeszközzel sorozzák, nem engedik neki, hogy végezze a mindennapi üzleti ügyeket, ő mégis rájött, én meg… A fene egye meg! Ezt elnéztem, gondolta keserűen.

– Cutty Sark vízzel? – kérdezte tőle Freya.

Szórakozottan bólintott, a szeretője, Freya pedig eltűnt a villa italszobájában, hogy megnézze, maradt-e még valamennyi az 1985-ös évjáratú – vagyont érő – üvegben.

Matson azzal vigasztalta magát, hogy azért ő is gyanakodott.

Az első pillanattól kétkedve fogadta dr. von Einem úgynevezett „első elméletét”; hogy a HÖK tömérdek kirendeltségében dolgozó technikusok csak egyirányú teleportálásra képesek, túlságosan jó kifogásnak tűnt. Ha odaérsz a Bálnaszájra, majd írj nekünk, fiam, gondolta gúnyosan, írd meg öreg anyádnak, milyen az élet azon a gyarmatvilágon, ahol friss a levegő, süt a nap, ahol ott az a sok cuki állat, azok a mesés épületek, amiket a HÖK robotjai építenek… és annak rendje és módja szerint meg is érkezett a jelentés, a levél, csak éppen elektronikus jelként. Az imádott fiú nem tudott személyesen beszámolni. Nem tudta elmesélni a történetét, és mint az oroszlánbarlangról szóló réges-régi történetben, a gyanútlan teremtmény lábnyoma csak befelé vezetett a barlangba, kifelé nem. Újra lejátszódott a tanmese, csak még baljósabb felhanggal. Itt ugyan volt kifelé vezető nyom – az elektronikus üzenetegységek sorozata –, csakhogy egyre inkább hamisnak tűnt. Olyasvalaki műve, aki otthon van a bonyolult hardverekben, töprengett Matson, aki ért a bütyköléshez, és kell-e mást keresnünk, ha ott van maga dr. Sepp von Einem, a Telpor feltalálója plusz a Neues Einige Deutschland igen hatékony technikusai, akik Ferry gépét üzemeltetik a létesítményekben?

Volt valami azokban a német Telpor-technikusokban, ami nem tetszett neki. Olyan közömbösek. Amilyenek az őseik is lehettek a huszadik században, merengett, amikor ugyanezzel az érzelemmentes nyugalommal dobáltak emberi testeket kemencébe vagy tereltek élő embereket zuhanyzóba, amiről aztán kiderült, hogy Zyklon–B gázkamra. És amit a Harmadik Birodalom tiszteletre méltó nagyvállalata, a Herr Krupp u. Söhne finanszírozott. Mint ahogy von Einem munkáját is támogatja a Hoffman Ösvényei Konszern, amelynek hatalmas székháza van Grosser Berlinstadtban, az Új Egyesült Németország új fővárosában, ahonnan a saját nagyra becsült ENSZ-főtitkárunk is származik.

– A whisky helyett Horst Bertold aktáját hozd ide nekem – szólt át Freyának.

A másik helyiségben Freya feltárcsázta a villa falába beépített automata kutatófelszerelést, az elektronikus és nagyrészt miniatürizált hardvert, amelyet adatszűrésre és -fogadásra terveztek plusz adattárolásra, valamint…

Bizonyos hasznos tárgyak irányítására, amelyeknek nem adatokhoz volt köze, hanem nagy sebességű atom-robbanófejű lövedékekhez, amelyek – abban az esetben, ha a műholdat megtámadná az ENSZ fegyverarzenáljának bármelyik eleme – felvennék a harcot és megsemmisítenék a rakétákat, még mielőtt azok célt érnek.

A Brocard ellipszisműholdon lévő villájában Matson biztonságban volt, és a lehető legtöbb üzletet innen is bonyolította. Odalent, New York Cityben, a Kamu Rt. székházában mindig is védtelennek érezte magát. Sőt, érezte az ENSZ és Horst Bertold légiónyi „békemunkásának” jelenlétét, a fegyveres, szürke arcú férfiakét és nőkét, akik a Pax Terrae nevében rótták a világot, eljutottak még a szánalmas holdacskákra is, azokra a csüggesztő, kudarcot vallott, de még létező korai „gyarmatműholdakra”, amelyek megelőzték von Einem áttörését és azt, amikor George Hoffman felfedezte a Fomalhaut-IX-et, amelyet immár Bálnaszájnak hívnak, és amely ma már a nagybetűs Gyarmat.

Nagy kár, hogy George Hoffman nem fedezett fel több lakható bolygót több csillagrendszerben, gondolta Matson gúnyosan, ami kielégítené a kényes szükségleteit ezeknek az élő, érző, gondolkodó felegyenesedett biokémiai kétlábúaknak, vagyis nekünk, embereknek. Száz meg száz másik bolygó létezik…

De vagy olyan a hőmérséklet, amin megolvad a termobiztosíték, vagy nincs levegő, nincs termőtalaj, nincs víz.

Az ilyen világokról – amelyek tipikus példája a Vénusz – aligha lehet azt mondani, hogy ott „könnyű az élet”. Az ilyen világokon az élet csak homeosztatikus kupolákban lehetséges, amelyeknek van saját levegő- és vízellátása, hőmérséklet-szabályozása.

Ahol kupolánként olyan háromszáz szomatikus lélek él meg. Ami meglehetősen csekély szám, ha azt vesszük, hogy idén a Terra lakossága elérte a hétmilliárdot.

– Tessék – ült le Freya maga alá húzott lábbal a vastag gyapjúszőnyegre Matson közelében. – H. B. aktája. – Találomra felütötte; a Kamu Rt. ügynökei alapos munkát végeztek: sok olyan adat szerepelt itt, ami az ENSZ éberen cenzúrázott infomédiáin keresztül sosem jutott el a nyilvánossághoz, még az úgynevezett „kritikus” elemzőkhöz és újságírókhoz sem. A törvény megengedte nekik, hogy szívük szerint kritizálják Herr Bertold jellemét, szokásait, képességeit vagy akár borotválkozási rutinját, csak éppen az alapvető tényeket nem ismerték.

Ellentétben a Kamu Rt.-vel. Ironikus gúnynév, tekintve az abszolút igazolt adatokat, amelyek most a vállalat tulajdonosa előtt hevertek.

Kemény olvasmány volt. Még neki is.

Horst Bertold születési éve: 1954. Valamivel az űrkorszak kezdete előtt; Matson Glazer-Hollidayhez hasonlóan Horst is a régi világ mementója volt, amikor minden, amit az égen megpillantottak, „repülő csészealj” volt; a téves elnevezés eredetileg az amerikai légierő egyik ellenrakétájára vonatkozott, amely az 1982-es rövid konfliktus során hatástalannak bizonyult. Horst középosztálybeli berlini – pontosabban nyugat-berlini, ahogy akkor hívták, mivel, noha erre kevesen emlékeztek, Németország akkoriban megosztott volt – szülők gyerekeként született: az apja hentesüzletet vezetett; jellemző, gondolta Matson, hiszen annak idején SS-tisztként szolgált, és tagja volt egy Einsatzgruppénak is, amely ártatlan szláv és zsidó felmenőjű emberek ezreit gyilkolta meg… noha ez nem zavarta Johann Bertold hentesüzletének forgalmát az 1950–60-as években. Aztán, 1972-ben, tizennyolc évesen Horst maga is belépett a reflektorfénybe (mondani sem kell, hogy az apja bűnei elévültek, akit egyébként a nyugatnémet jogi apparátus sosem ítélt el, és akit még az izraeli kommandók is kifelejtettek, amelyek 1970-re feladták a feladatot, hogy korábbi tömeggyilkosokat kutassanak fel). 1972-ben Horst vezető lett a Reinholt Jugendben.

A hamburgi Ernst Reinholt olyan párt élén állt, amely ismét egyesíteni akarta Németországot; úgy gondolták, hogy katonai és gazdasági hatalomként semlegesek lesznek Kelet és Nyugat között. Még tíz évbe telt, de az 1982-es csetepatéban sikerült kicsikarnia az ENSZ-től és az SZSZSZK-tól, amire vágyott: az egyesült, szabad Németországot, amelynek a neve is ezt hirdeti, és amely majd’ kicsattan az életerőtől és Machttól.

És Reinholt vezetése alatt a Neues Einige Deutschland az első pillanattól kezdve tisztességtelenül játszott. Ezen azonban senki nem lepődött meg igazán; Keletet és Nyugatot lefoglalta, hogy megerősítse az olyan nagy népességű centrumokat, mint Chicago és Moszkva, és remélték, hogy a Kínai Népköztársaság kubai szárnya nem használja ki a helyzetet, hatol be és ássa be magát…

Reinholt és az ÚEN titkos politikája egyáltalán nem a semlegesség volt. Ellenkezőleg.

Az Új Egyesült Németország ki akarta ütni Kínát.

A Reich tehát ezen a visszatetsző alapon egyesült újra. A Waffen technikusai az utasításnak megfelelően fegyvereket kreáltak, amelyekkel 1987-ben halálos csapást mértek a Kínai Népköztársaságra. Matson ezt a részt gyorsan átfutotta, mert a Reich előrukkolt néhány nagy dobással, amelyekhez képest még az Egyesült Államok förtelmes ideggáza is illatos százszorszép volt – nem óhajtotta elolvasni, mit fundált ki a Krupp u. Söhne az ezer- meg ezermillió kínai ellen, akik eljutottak egész a Volgáig és Szibérián keresztül – amit 1983-ban elfoglaltak – Alaszkába. Mindenesetre olyan megállapodást kötöttek, hogy még Faust is elsápadt volna; a világnak most nem a Kínai Népköztársasággal kellett versenyezni, hanem az Új Egységes Németországgal.

És micsoda quid pro quo lett ebből. A Neues Einige Deutschland ugyanis törvényesen megszerezte az egyetlen, egész bolygóra és így a Sol-rendszerre kiterjedő kormányzati szerv, az ENSZ irányítását. És a Reinholt Jugend korábbi tagja, Horst Bertold lett a főtitkár. És ahogy a választási kampányban ígérte – 1985-re ezt a hivatalt választással lehetett megszerezni –, meg fogja oldani a gyarmatosítás problémáját: megtalálja a végső megoldást a gyötrelmes körülményre, hogy (egy) a Terra annyira túlnépesedett, amennyire Japán volt 1960-ban, és (kettő) hogy a Sol-rendszer más bolygói, a holdacskák és a kupolák szánalmas kudarcot vallottak.

Dr. von Einem Telpor szerkezetének hála, Horst talált egy lakható bolygót egy olyan csillagrendszerben, amelyet nem lehetett elérni Maury Applebaum hajdani fuvarozó vállalkozásával. Ez lett hát az ígért válasz: a Bálnaszáj és a Hoffman Ösvényei irodáiban elérhető Telpor-gépek.

Kívülről nézve meg sem kottyant neki. Csakhogy…

– Látod ezt? – kérdezte Freyától Matson. – Horst Bertold beszédének átirata, amit azelőtt mondott, hogy megválasztották, és hogy von Einem kirukkolt a Telpor-kütyüvel.