Vida Gábor

Senkiháza

Erdélyi lektűr
– részlet –

A szerző a kötet megírásának ideje alatt Térey János irodalmi alkotói ösztöndíjban részesült.

© Vida Gábor, 2023

1. A hálátlan utókor

Ama nevezetes esztendőben, amellyel történetünk fonala kezünkbe kerül, augusztus elseje éppen szombati napra esett. Köznapi esemény volna ez, ha nem azon a napon ülnék városunkban az országos vásárt, mióta világ a világ, és amióta az erre vadászó „nagyivó, ámde vitéz” fejedelem ezen jogot oklevéllel alapozta meg. Ki volt a fejedelem akkor, nem érdemes firtatni, mert egy vásárhelyi tudós történész kiderítette, hogy nevezett oklevél már akkor hamisnak találtatott, amikor ezzel Mária Teréziához folyamodtak a kiváltság megerősítése végett. Veszett fejsze nyele, mint a székelyek és más vitéz népek adómentessége. Ám a dolgok állásán ez mit sem változtat. Az is mellékes körülmény, hogy a nagyságos fejedelmet éppen elcsapták volt a hivatalából, nem is vadászott igazából, hanem őrá vadásztak a környék erdőségeiben válogatott hajdúk és felbiztatott rideglegények, akik elől városunkban lelt menedéket. A gondolat tehát, hogy mi város vagyunk, régről származik, és mélyen gyökerezik a köz tudatában, azóta sem tudta senki feledtetni, pedig volt próbálkozás rá bőven. Hajlunk azon véleményre, hogy a hatóságok nem feltétlenül ellenségesek városunk öntudásával szemben, csak közömbösek, mert a főváros, bár különös módon mindig b betűvel kezdődik a neve, igen messze van, az utazás meg petíciózás drága és nehézkes, a posta lassan jár. Viszont az a történész is megéri a pénzét, mert valamiféle tudós igazság nevében a hatósággal tart, meg sem fordul a fejében, hogy őseink a szabadságért harcoltak mind egy szálig, így szerezvén előjogokat és mentességeket maguknak és ivadékaiknak, azt hívén, hogy örök időkre.

A jeles famíliák címerei, melyeket Székely Sándor Boroszlán írnok, heraldikus, cím-, címer- és tájképfestő öreg fóliánsokból másolt és kompilált, régebb a városháza tanácstermét díszítették, azután a református templom falaira menekítették át őket. Többször be kellett venni mindet onnan is, hogy a hatóság nemtetszését elkerüljék, mert címert, zászlót, szobrot nálunk sok veszély fenyeget mindig, akárha emberek volnának. Hümmöghet bárki, hogy semmilyen más regesztrumban jeles famíliáink címerrel nem szerepelnek, de az ilyenekre legyinteni szoktunk: ha nem is hiteles egészen, de legalább szép. Sosem azt és úgy olvassák a történészek, amit és ahogy mi szeretnénk, vagy amire felkérve voltak. Nem győztesek írják a történelmet, hanem esendő emberek. Kényes mesterség az övék, a papírokban és könyvekben való búvárkodást kevesen tekintik munkának, az ebből származó eredmény is viszonylagos tud csak lenni. Ha nincs egyetlen igazság a földön, amit békésen, avagy fegyverrel kivívni lehet, mert szét van szórva, akkor dokumentum kell, és furfang, hogy össze lehessen gyűjteni a maradékot. Tudomás van arról is, hogy a nevezett diploma szerint városunk lett volna igazi vásárhely, nem pedig az, amelyiket ma így hívnak, csak hát a mi várunkat már akkor lerontotta az ellen, amikor ők a magukét még fel sem építették. Sok helyütt vet fel a határban idegen eredetű faragott köveket az eke, lehet közöttük római márvány is. De nem az igazság restitúciója most a célunk, hanem csak elmesélünk ezt-azt, látni fogja mikéntjét az olvasó, valamint azt is, hogy távol idők igazát ma már hiába keresnők, elmúltak népek, nemzetek, valóságok, elmúlunk hát mi is. Miért fájhatott bárkinek, hogy vásártartási jogunk van, mint bármely tisztes városnak, hacsak nem az irigység, a haszonlesés vezérli, azt ma már nehéz megítélni. Abból viszont, hogy régente ily vetélkedések gyakran estek, sok kellemetlenség tud származni a mára, sértődések és fölös szóváltások a szabadság mibenlétéről és beteges hiányáról. Azt is meg lehet érteni, hogy nem lehet minden vásáros hely egyforma nagy és szép, mert akkor mihez képest? Városunk kicsi maradt és jelentéktelen, rajtunk kívül nem okoz senkinek ez gondot, de ha valaki nyeglén és fitymálva nyilatkozik erről, megsértődünk.

A hálátlan utókor mindig többet tud a világról, mint a bölcs és elégedett jelen. Hálátlan utókornak lenni könnyű, mert nemcsak azt tudjuk, amit az elbeszélt események hősei nem, hanem azt is, hogy mit súgnánk nekik. Halálos biztonsággal látjuk, mit kell tenniük ahhoz, hogy a nekünk tetsző és kedvező irányba vezesse őket a végzet, és mit ne tegyenek a maguk és maradékaik előnyére. Bár nem adhatunk jó tanácsot nekik, nem is kell velük bukdácsolnunk a göröngyös úton. Pedig arra vágyunk a múlt elbeszélése révén, hogy beleszólhassunk. Ha én ott lettem volna, ha én csináltam volna, minden egész másként zajlik. Itt és most sem könnyű a dolgokat igazítani vagy elfogadni, ott viszont kiválóan megoldottuk volna az összes megoldatlan feladatot. Ez a mi hálátlanságunk. Kellett volna lenniük olyan időknek, amelyek a mai reménynélküliséghez más alapokat adnak, vagy reményt, hogy majd jobb lesz minden, legalábbis nem rosszabb.

Nem a kiváltságlevél teszi a várost, ahogy a ruha sem az embert, hanem a viselkedés, a kultúra és a hagyomány. A könyv, amit olvasnak; a zene, amit játszanak és hallgatnak; az ima, ahogy elrebegik a hívők, és megvárják a kételkedők a végét; ahogy nem vágnak szavába annak, aki beszél; a zsebkendő, ahogy vasalják; öltöny, kalap, kesztyű, ha szegényes, kopott is, de tiszta; abrosz és teríték, a pohár csengése, a porcelán meg a nipp; a gesztus, amivel a hölgyet előreengedik; a korrektség, ahogy adósságot törlesztenek; az erő, amivel a sértés miatt elégtételt vesznek; a kimértség, amivel az ember elismeri, ha téved. Úr az, aki úrként viselkedik, pénz és vagyon nem számít, bár sosincs elég. Törekedni kell a jóra, és megelégedni azzal, ami van, régen ez így volt, a múlt mindig megszépül. Hálátlan utókornak lenni könnyebb, mint a jelenben vitézkedni, viszont az a múlt, amit nem meséltünk el aprólékos gonddal, meg sem történt. Nincs városunknak igazi, pontos meg részletes krónikája, nehéz dolga volt itt a literátus embernek mindig, drága volt a papír, a tinta és a villany, ha időnk bőséggel adatott is, másra költöttük. Így történhetett meg az is, hogy az a százados juharfa, mely a zsebkendőnyi főtéren áll, és nem tudja senki, hány éves, minden feljegyzésben említetlenül maradt. Pedig akkora fává nőtte magát, hogy a téren bajosan tud megfordulni már egy szekér, és valahányszor nekilát Székely Sándor Boroszlán, hogy jókora táblaképen örökítse meg, azt érzékeli, hogy ez a hatalmas fa fittyet hány a perspektíva klasszikus törvényeinek, sehogy sem fér el a vásznon. Ha német vagy francia földi városkákban katedrális áll középütt, nálunk csak ez a juhar, amelyet Kínából hozhattak csemetekorában. Bőséggel termő lependéke nem köt és nem csírázik itt. Szándéka lehetett valakinek vele, aztán feledésbe merült, mint annyi minden, közben egyre fogy a remény, hogy az a gazdagon illusztrált krónika, a Chronica Namaidiensis vagy Namaidorum, melyben városunk pontos történetét feljegyezték, és amelyet az utolsó előtti nagy meneküléskor látott valaki, még előkerülhet, a magunk fantáziájára vagyunk bízva hát a múltat illetően. A jelenhez bátorság kell, jövő pedig nincs, de lesz…

2. Vásár

Országos vásárnak lennie kell, ebben mindenki egyet szokott érteni. Ám félő volt az a szombati nap, mert valaki elképzelte, hogy a zsidó kereskedők, akik tartják a hitet, nem fognak eljönni, meg azok sem, akik ugyan nem tartják, de nem akarják, hogy megszólják őket, vagy bármiképpen botránkozzanak. Volt még akkoriban szolidaritás az emberek között. Ha a zsidók nem jönnek, akkor az örmények is elmaradnak, a magyarok és a románok is kevesebben lesznek, a cigányok egymagukban vásárt nem tartanak. A szászok ide ritkán szoktak elvetődni, mindig is a románok felé húztak, volt ebben ráció és taktikai érzék a részükről, elegancia viszont kevés. Híres vásár volt nálunk mindig, Váradtól Csernovicig megfordult itt minden magára valamit adó kereskedő és kupec, jöttek Szigetről, Somlyóról és Bukarestből, no meg a galaci kaldarárok, akik állítólag Bagdad környékéről hozták az acél edzésének művészetét, de őket csak az utóbbi évtizedben veti erre a lehetőség, a hatósági elnézés vagy pártolás.

Ki fog tehát vásárolni, ez volt az alapkérdés. Nehéz idők járnak, mondta Kacsó Kiss Károly polgármester, vagyis az interimár bizottság elnöke, akit az utolsó helyi választás érvénytelenítése után megtartott hivatalában a prefektus, hogy legyen, aki a rendeleteket kidoboltassa, és a jelentéktelen helyi ügyekben eljárjon, azaz megkérdezze a román jegyzőt, hogy szabad-e. Moldovan Marius, ha jókedvű volt, azt mondta, hogy da, és mosolygott, ha viszont valami nem tetszett neki, megcsóválta szőke fejét, hogy nu, és mosolygott, kiabálni ritkán hallották, pedig szép hangja volt. Kacsó Kiss Károly tizenöt év alatt nem tanult meg románul, szavakat úgy-ahogy ki tudott ejteni, és mutatta, hogy erre vagy arra, fölfelé vagy el, ha kellett, kis kört rajzolt a kezével a levegőbe, erősen ráncolta veresedő homlokát, ezen gesztusok helyettesítették nála az igék ragozását, olykor még az őszbe fordult harcsabajsza is mozgott az igyekezettől. Moldovan egy idő után már nem fárasztotta magát, hogy minduntalan figyelmeztesse a tanácsot, a hivatalos nyelv a román, megszólalni itt más nyelven nem szabad, még latinul sem. Csak a megyefőnök meg ne tudja…

Nem igazán volt akkor még rajta kívül városunkban román nemzetiségű lakos, csak plutonyér Danila, aki ’17-ben került ide hadifogolynak több orosszal, akik rettenetesen megverték, amikor nem akart velük szökni, kettőt az őrség agyon is lőtt, vagy hármat, nem lehetett bírni velük, mert kitört a bolseviki forradalom, és beállott a breszt-litovszki béke. Innen szabadult fel Danila, azután itt ragadt csendőrnek, amikor bejöttek az övéi, gyorsan át is vonultak Vásárhely felé. Hetekig ő volt a városparancsnok, a három beteg katonának vezényelt, akikről nem lehetett tudni, mi bajuk, talán csak szimuláltak, de végül nem engedték, hogy a téglatelepi őszirózsás polgártársak kifosszák a városházát, a levegőbe is volt lőve többször, ennyi történt nálunk forradalom helyett. Ránkolczy Lázár kastélyát feldúlták, de őt és famíliáját már nem találták, Wolf Sámuel téglagyárának irodáit, a Barakkot is feltörték, és az igazgatói lakást, nem vittek el semmit, nem lincseltek meg senkit, pedig volt rá indíttatás, a felbujtók gyorsan kereket oldottak, ám előbb az összes tükröt, ablakot és porcelánt ripityára törték. Danila sokáig abban a barna állatorvosi gúnyában járt, ami a katonai raktárban maradt, lópokrócból varratott magának kabátot, de hamar kihízta. Zavaros időkben többször elvezényelték, mert legtöbbet zavaros idők vannak, de valahogy mindig visszakerült, meg is tanult magyarul, a helybéliek megszokták. Elmondta sokszor, velem jó dolgotok van, de ha majd egy igazi plutonyér jön, akkor meglátjátok. Nem volt ez fenyegetés a részéről.

Levelet kell hát írni a kereskedelmi miniszter úr őexcellenciájának Bukarestbe, engedné meg a vásár tartási dátumának módosítását augusztus 4-ére, vagy ha más lehetőség nincs, akkor július 30-ára, bár 29-e még jobb volna. Ezzel indította Kacsó Kiss Károly az interimár bizottság ülését egy hideg márciusi napon, előrelátó ember volt, ilyen a hivatal, és lassan jár a posta, nem ritka jelenség, hogy az egyik miniszternek címzett levél másikat talál a székben. A jelenlegi szűkös világban egy rosszul sikerült vásár kész istencsapása, beláthatja ezt a miniszter úr, ő sem akarhat mást, mint jó kereskedelmi forgalmat, végül is ez a szakmája. Moldovan jegyző bólintott, ez azt jelentette, hogy Popa Aurelia kisasszony megkezdhette a jegyzőkönyv piszkozatának felvételét, a jegyző diktálta a pontos szöveget, hülyeséget nem szeret aláírni vagy ellenjegyezni, nem tudni, ki fogja elolvasni, valószínűleg senki.

Igen tisztelt kereskedelmi miniszter úr, mondta volna Moldovan, amikor Ursu Arcadiu tanácsos felállt, és szót kért, mert ő ellenzi ennek a levélnek a megírását, nu sunt de acord, mondta szótagolva, és Moldovan látta, hogy kis papírkáról olvas. Neki sem volt elég tizenöt év, hogy megtanulja az állam nyelvét, csak a nevét sikerült románosítani, mert az öregapja pakulár volt, major, ahogy itt mondják, kiderült ez valami régi írásból, amit előtalált. Ha nem jön a zsidó a vásárba, akkor nem jön, mondta fojtott hangon Ursu Arcadiu, annál jobb, megtartjuk nélküle. Popa Aurelia kisasszony ezt a mondatot is leírta – dacă nu vine jidanul la târg, nu vine –, majd kérdőn pillantott a jegyzőre, aki a hirtelen beállott csendben réztárcájából cigarettát vett elő, Bucureşti, ezt írja rajta, rágyújtott egy hosszú gyufával, jelezvén, hogy neki van, és telik rá, majd elgondolkozott. Ez az ember valóban beiratkozott volna Goga Octavian antiszemita pártjába, talán fel is vették? Vagy csak azt akarja jelezni, hogy ha még lesznek választások, ő fog a Kacsó Kiss Károly helyében ülni az asztalfőn, a súlyos faburkolatú teremben, ahol II. Károly király képe néz le a testületre. Régen a faragott ráma Ferenc József olajnyomatos portréját tartotta, és nem lehetett tudni, megvan-e még a kép alul, de mi már tudjuk, hogy megvolt. II. Károly után Horthy Miklóst rámázták bele, utána Sztálint, majd Ceauşescut, hogy csak a nagyokat említsük. Talán ma is megvan a ráma, és a padláson vár türelmesen valakit – nem politikai számítás ez, hanem takarékosság.

Ursu Arcadiu sokszor elképzelte, amint a gyűlés után elébe teszik le majd azt az öblös rézkancsót, melynek ezüstből készült eredetijét a fejedelem ajándékozta városunknak, persze most Bécs városában kallódik, mert a legenda szerint sosem ürül ki. Ő töltöget majd a többieknek a város hivatalos borából, ahogy régen volt szokás, amikor nem a Fischer vendéglőbe jártak gyűlés meg szavazás után az urak, hanem a pincéből egyenest a tanácsterembe hozták fel a város borát, akkor az még jó volt mindenkinek. Annyi minden másképpen lesz, vagyis pontosan úgy lesz minden, ahogy régen volt, abban az igazi világban, és ahogy lennie kell, mondogatta. Arról nem tudott, hogy abban a régi szép világban nem lehetett volna tanácsos, meg ez nem is érdekelte. A jegyző bukaresti újságot járatott, pontosan tudta, hiába ígérgetik, igazi és szabad választások nagyon sokára lesznek, mindenki a választások nélküli teljhatalmat álmodja magának az egész világon, annak van épp divatja. Mi már azt is tudjuk, hogy mire megint szabad választások lehetnek, már csak kevesek emlékeznek, miért volt az fontos, a teljhatalom iránti vágy pedig sehogy sem tud elmúlni, hozzátartozik az emberi természethez, azt mondják.

Románia a románoké, maradjanak a zsidók otthon, ismétli meg Ursu Arcadiu, és ahogy Moldovan szétnéz a teremben, látja, hogy ezek össze vannak beszélve. Losonczy Dénes, Keresztes Lajos, Csiki Dezső, Fekete Jenő, nagydarab, sötét arcú, eltökélt magyar emberek, hajdani céhek mestereinek székében ülnek, derék iparosok mind, és földészek legkivált. A folyó melletti gazdagon termő részeket birtokolják, cséplőgépet és egy-egy keskeny parcellát itt-ott, mindig a megfelelő helyen, hogy ne lehessen eljárni tőle. Szemben velük Kacsó Kiss Károly meg a sógora, Pálfi Benedek, nagydarab, sötét magyar emberek, ugyanabban a posztószagban, szintén komoly iparosok, ők erdőt bírnak, nem is tudni pontosan, mennyit, fűrésztelep és kádárműhely van még hozzá, és rengeteg juh fent a havason.

Szavazzunk, akarta mondani Moldovan. Tapasztalatból tudta, ezt az eljárást kedvelik a magyarok, derüljön ki hamar, ki mit akar, ki kivel van, azután rá lehet térni a következő ügyre. Ősi szokás szerint mire a városháza órája delet kongat, vége a tanácsülésnek meg a szavazásnak, nem ellenkezik ez az Alkotmánnyal és az általános rendtartás szellemével. Ki van amellett, hogy ne jöjjenek a zsidók, kérdezte hirtelen Ursu, mire Moldovan ingerülten emelte fel a két ujját a füstölgő cigarettával, hogy nem ez a kérdés. Pedig a kérdés ez volt. Írjam, kérdezte félénken, szinte cincogó hangon Popa Aurelia kisasszony, aki szép is volt, okos is volt, mégsem kedvelte itt senki. Nu, reccsent szárazon Moldovan, elnyomta a cigarettát, és dühösen becsapva az ajtót, kiment a teremből. Egy ideig várták, azután szedelőzködni kezdtek, pedig most már lehetett magyarul is beszélni. A jegyzőkönyv nem készült el, a pörkölt megfőtt, az ügy, mint annyi minden, függőben maradt.

Mely napon volt megtartva abban a nevezetes esztendőben az országos vásár, utána lehet járni, mert nem múlik el a heti piac sem bicskázás nélkül, és azt a vásárhelyi sajtó mindig megírja. A hajnali kisvonattal a sérülteket beszállítják a kórházba, ha megélnek addig. A kérdésnek túl nagy jelentősége nincs, nem kronológiát készülünk írni, sem krónikát, hanem csak elbeszélést, amelynek része ugyan az epikai hitel, de nem feltétele, a hálátlan utókor úgyis azt mesél, amit akar, és ahogyan tudja. Ursu Arcadiu jellemrajzát is csak kitaláljuk, nem világos, hogy összeveszett valamelyik izraelita szomszédjával, azért lépett fel ily módon a tanácsban, vagy tényleg a politika útján kívánt elindulni az éppen divatos radikalizmussal. Városunkban a pártoknak soha dolguk nem volt, egy szavukat is a politikusoknak el nem hitte senki, minden magyar a magyar pártra szavaz, nyilvánosan vagy titkosan, mikor mi a módi, viszont egy ekkora településen nincs titok. Az titok csak mindig, hogy tíz román ember hogy tud harminc szavazatot leadni, vagy többet, ha kell, főleg olyan pártra, melynek itt egyetlen tagja sincs. Hugyozni sem lehet kimenni anélkül, hogy ne tudná mindenki, nem mintha az emberek leskelődéssel töltenék az időt, de mivel kevés dolog történik általában, aki látja, azonnal elmondja annak, aki nem látta, az továbbadja, és már nem fontos, hogy tényleg kiment-e az ember. Ha viszont nem vagy nem csak hugyozni ment ki, az már történet. Ursu Arcadiuról sem tudjuk, milyen ügyben jár, valamit akar, de nem azt mondja, hozzá fogja majd igazítani magát a valósághoz. Moldovan jegyző haragosan ugrik fel, mégiscsak ő itt a román állam, mégiscsak a miniszterhez íródna levél, mégiscsak ellenzékben van a Goga pártja, mit akarhatnak itt ezek, mitől van már megint a legendás magyar széthúzás?

A jegyző nem tudja, hogy ez éppen az a Goga, aki Ady Endrének volt barátja, és románra fordítja Az ember tragédiáját, ez őt nem érdekli, különben is a darab nincs engedélyezve. A magyar széthúzást sem úgy gondolja, a román széthúzást viszont ismeri, mert az ugyanolyan. Ha valamelyik tanácsos felállna, kést vagy pisztolyt rántana rá, azt értené, sok ilyen esik az idő tájt Romániában, lőttek már agyon rendőrprefektust, be sem zárták a gyilkost érte; lőnek agyon minisztert, professzort és detektívet a nyílt utcán; és pofoznak zsidót, ahol érik. Néha olyan rendeleteket olvas fel a hivatalos közlönyből, amelyektől ő is kényelmetlenül érzi magát, bár ezek a világ állásán túl sokat nem változtatnak. Ilyen az aviatikai bélyeg is, amit változatos címletekben sok pénzért minden okmányra fel kell ragasztani, azért találta ki a kormány, hogy a légierőt támogassa vele, de mivel repülőt kevesen és ritkán látnak, turpisságot gyanítanak benne, megint kicsalja az állam a szegény ember pénzét. Nem is mer az adóellenőr meg a finánc csendőri felügyelet nélkül ide kiszállni. Az sem érdekel senkit, hogy a cél nemes, mert amikor a városháza bronzkilincseit vitték el ágyúnak, az is nemes cél volt, nem is hozták vissza. Innen egy végtelen vita szokott elkezdődni, mert ki volt akkor szolgabíró, és mi minden nyomhatja még a lelkét, bár fütyül rá, nyilván, eloptált Pestre, azóta is a kártérítést várja – vesszen Trianon, bár ezt hangosan mondani nem szabad. Moldovan ezekbe nem szokott beleszólni, hátradől, igazi jó karosszék, csináltatni kell egyet, majd ha elkerül innen egy jobb helyre, és lesz saját háza.

Az interimár bizottság ülése úgy szokott véget érni, hogy halk nyekergés jelzi a toronyóra szerkezetének beindulását, erről mindenki tudja, kész a pörkölt a Fischer vendéglőben, dél van, aztán ércesen tizenkettőt üt a csilingelő harangon a kalapács. Megkondul hamarosan a reformátusok pótharangja, utána rövid időre harangoznak a katolikusok, sosem szól egy időben a három, a román fatemplomban nincs harang, de lesz, ahogy kőtemplom is, bár ők délre nem harangoznak. Van pedig, aki a vekkert a rádió után állítja, de nincs bizodalom ebben, hogy lehet Bukarestben is ugyanannyi az idő, mint itt? A pörkölthöz kell igazítani az órát, mondta egyszer Walter úr, a pincér, aki tudja, hogy régebben a vonatot is a pályaudvari restihez pászították, és nem fordítva. Kacsó Kiss Károly megköszörüli a torkát, feláll, pödör egyet a bajuszán, Moldovánra néz sajnálkozva, és kijelenti, hogy a mai ülés befejeződött, ha elkészül, majd aláírja a jegyzőkönyvet.

Mikor az urak sötéten elvonulnak, de már vidámodik az arcuk, Moldovan odaszól Aurelia kisasszonynak, hogy gépelje be, amit kell, röviden, a lényeget. Nem szeret vele négyszemközt maradni, hírbe vannak hozva, bár ő nem akarja elvenni, a kisasszonyt, aki a hajnali kisvonattal érkezik, a délivel megy is be Vásárhelyre, látták sétálni már egy diákkal, akit politikai nézetek miatt csaptak el a kolozsvári egyetemről, vagy mert beleszeretett valakibe, és nem kellett volna. A hálátlan utókor azt is tudja, hogy Mircea Dragomir az alprefektus unokaöccse volt, monográfiát készült írni egy igazi magyar faluról, divatja volt ennek akkor Romániában, mely divatot a király őfelsége is támogatta, segíteni akarván a nép életkörülményeinek javításában, de ahhoz előbb meg kell érteni a népet. Mircea is azt gondolta, mint oly sokan, hogy a román nép azon dák harcosok egyenes ági leszármazottaiból formálódott, akik nem hódoltak meg Traianus császár légiói előtt, hanem elvonultak a Kárpátok szellős magaslataira, ott őrizték az ősi hagyományt, a juhokat és a tiszta vért, ennek lesz most szent küldetése felszabadítani Romániát a zsidók, a németek, a magyarok és a ravasz, haszonleső politikusok uralma alól, akik… Hosszan tudta mesélni, átszellemült az arca ilyenkor, színtiszta romantika, ezt érezte, aki hallotta, ez az ember szerelmes. A bácsikáját is úgy helyezték ide, mint egy másik megyébe, mert bizonyos szint fölött az ember nem bukhat bizonyos szint alá, akit Bukarestben szívesen agyonütnének, az egy magyar tartományban jó lesz még valamire.

Mircea kitartónak bizonyult, városunk összes németül és franciául tudogató hölgyét kikérdezte a magyar falu sajátosságairól, nem voltak túl sokan, négyen, ha egész pontosak szeretnénk lenni, Wolf Nelly, a Téglabáró kisebbik és szebbik lánya meg a szépvízi Mátisch lányok, akiket Özvegyeknek nevezett mindenki, bár sosem voltak férjnél. Előbb hülyének nézték Mirceát, azután megkedvelték, gyorsan tanult magyarul, vastag füzetbe jegyzetelt olvashatatlan kézírással, néha Victor Hugo öregkori verseit olvasta fel, máskor Hitler Adolf legutolsó beszédét deklamálta rossz kiejtéssel, de helyesen rikácsolva. Monográfiája – a hálátlan utókor őszinte sajnálatára – sosem készült el, hogyan is lehetne falumonográfiát írni egy városról? Mikor először jött híre, hogy Popa Aureliával karonfogva mentek moziba, az Özvegyek egy ideig nem fogadták, később megenyhültek, mint a márciusi tél. Aureliát sosem kedvelték meg, hiába mondta el bizalmaskodva, hogy a titokzatos dragomir szó lósóskát jelent (Rumex obtusifolius), és ettől a Mátisch lányok nyitott szájjal, sokáig nevettek, ami az ő korukban már nem volt szokás, rumex, mondták, rumex, és nevettek.

Aurelia szép is, okos is, kiválóan dolgozik, a jegyzőséget rá lehetne bízni, mindent tud és mindent ért, azt is, hogy mi az, ami el sem hangzott, de azért megkérdezi, mert szeret a jegyzővel beszélgetni. Gyűlés után Moldovan nem a Fischerben ebédel, hanem a főutcán a Birt nevű zsidó kocsmában, mert ha vége van valaminek, akkor legyen vége. Időben megüzeni, mit főzzenek. Van egy széthullott régi magyar szakácskönyv a hivatalban, abból szokott választani, elküldi előző nap a kiesett lapot, nem is hozzák mindet vissza, pedig mondta már többször. Gyűlés után elvonul az irodájába, előveszi a jegyzetfüzetét, mindent aprólékosan felír, ami az eszébe jut, és amiket Aurelia csacsog neki, mikor alkalma nyílik rá.

Érdekes egy falu, jegyzi fel többször. Kicsi, trapéz alakú tér van a közepén, amelyet nem önt el a legnagyobb árvíz sem, mintha sziget volna, alig kőhajításra, mégis távol a főutcától, ahol a kereskedelmi élet zajlik, szekerek jönnek-mennek, és egy-egy ritka automobil, amit mindenki megcsodál. Ott sorakoznak az üzletek, pék, hentes, kalapos, Krausz, Tiegelmann, Spierer, borbély, szabó, Spielberg, Schwartz, rövidáru, csemege, posta és takarékpénztár, a Birt és a Két Fenyő nevű kocsma. A katolikus templom tornya ugyanolyan karcsú és enyhén előredől, mint a reformátusé, a mester unta kiásatni rendesen az alapokat, vagy csak ingoványos a talaj. A mondás szerint egymással szembe kellett volna építeni őket, hogy megtartsák egymást. Van egy hely a folyón túl a hegyoldalban, ahonnan úgy látszik, mintha összeérnének, és teljes hosszában látható a főutca. A középső része kiszélesedik, mint egy hurka, és ahol szűkülni kezd, egyre kisebb tornácos parasztházak sorakoznak egyre nagyobb telkeken, a keskeny udvarok hosszú kertekben folytatódnak, fel az agyagos domboldalig és szemben le a folyópartig. A főutcáról átjárók és szűk közök visznek a térre, két szekér egyikben sem fér el, a házak sarkán a kerékvetők mutatják, nagy szükség van rájuk, messziről hozták ide mindet. A vastag falú, zömök házak egyemeletesek, komor szárazkapun lehet bejutni, ritkán zárják őket, de az ember kétszer is meggondolja, belépjen-e hívatlanul. A zárt udvarok szűkek, néhol egy fogat nem is tud megfordulni, súlyos tölgyfából épült tornácok futnak körül, két egyforma traktus alig van egy udvaron, a gerendákban itt-ott évszám, 1849 utáni állítólag egy sincs. Nagy méretű lapos kövek minden udvaron, egyik-másik elrepedt, fa nincs, az már nem fér el, és csak emeli a gyökér a házat. Egész nemzetségek laktak egy-egy udvaron, szigorú rend szerint, a nagyobb fiúkat kitanítják, a lányokat férjhez adják, a legkisebb elgondozza az öreg szülőket vagy azokat, akik nem boldogulnak egyedül. Szükség esetén minden családtagot befogadnak, vagy a szomszédban, ahol éppen hely van. Ezekben az ódon és komor házakban már kevesen laknak, főleg idős, kimért emberek, akik mintha örökre abban a másik világban maradtak volna, melyben ezek a házak és életformák egy teljes, szabad világot jelentettek, a szigorú takarékosság, a pontosan elvégzett munka, a tudás, a műveltség és az illem, ha nem is tett boldoggá mindenkit, de az életet elviselhetővé szelídítette. Az udvarok között pincékben és padlásokon titkos átjárók nyílnak, menekülési útvonalak és kapcsolati járatok, aki ismeri, az egész teret körbe tudja járni, olyan rések és bújtatók vannak, amelyeken csak a gyerekek vagy a nagyon sovány emberek férnek át. Régen az egész erőddé tudott válni, a pincék esős időben is szárazak, az egyikből ki lehet jutni állítólag a Szőlőhegyre, a Suvadásba.

Olyan az egész, mint egy szász városka, ugyanazok az arányok, formák, kopott színek. Mivel kisebb minden, és szűkebb, első pillantásra építészeti paródiának tűnik, mintha kiszámolta volna valaki, hogy ennyi téglából és ilyen hosszú gerendákból csak ekkora házat lehet, de pontosan olyan legyen, mint amit szeretne, a falak vastagok, az ablakok kicsik, az ajtók súlyos tölgyfából készültek erős vasalással. Előbb arra gondolt, szászok laktak itt, beolvadtak, vagy elkergették őket a magyarok, aztán arra a következtetésre jutott, hogy ezeket a magyarokat kergették el valahonnan, azért próbálták meg utánozni, amit láttak, de nem voltak elég gazdagok, vagy sajnálták a költséget. Nem ült be a városháza irattárába, nem érdekli a történelem, mint Aurelia kisasszonyt és főként Mirceát, ők pontosan tudják, hogy aki Boér, Berszán, Bustya, Szávuly, Sztojkán, Urszuly, az román, aki német nevű, az zsidó, a többi lehet magyar, de mitől magyar az, akinek Német, Oláh vagy Tóth a családneve? Nem kell ide névelemzés, hogy ezt bárki belássa. Moldovan az arcokat nézi, nincs ezek között germán ábrázat, bár gyanúsan sok a szőke cigány lány a téglatelepen. Minden súlyos és kicsi a téren, talán a hatalmas fa miatt, magasabb a templomtornyoknál is, vaskos ágai nem törnek le a súlyos hóviharok idején, pedig félnek sokan, hogy mi lesz, ha mégis. Órákon át képes szemlélni a fa koronáját, valóságos erdő a város közepén, madarak lakják, rigók és szajkó, az apróbb énekeseket nem is tudja név szerint, mókus jár és menyét, láttak már nyestet és óriási baglyot is. A fa él és mozog, fészkelődik, susog és beszél, alatta nagy esőt is szárazon át lehet vészelni, a gyökerei között elásott kincs lehet, Mircea szerint római castrum, amit majd fel kell tárni. Olykor duhaj legények másznak fel rá, volt olyan, akit az önkéntes tűzoltók szedtek le, mert közben kijózanodott. Mindig eszébe jut valakinek, hogy ki kell vágni, belül teljesen el van korhadva, pedig nincs, bele is nyomtak egy vastag kádárfurdancsot, alig tudták kiforgatni, az ablakokon nem süt miatta be a nap, északi oldalon különben sem, nem tud megfordulni tőle egy szekér a téren, ne jöjjön ide szekér, ha nem muszáj. És mindig vannak, akik azt mondják, hogy a fa marad, egyidős a várossal, a fejedelem ültette, minden fontos magyar ült már alatta, még Ferenc József is, amikor Görgénybe járt vadászni, vagy Ferdinánd, mindegy.

A fát sajnálni fogja, ha majd elhelyezik innen, más aligha fog hiányozni. Érdekes minden, jó pénzt is keres, de nem szeret itt. Képtelenek a magyarok megérteni, hogy Románia van, most és mindörökké, fölösleges arról vitázni, hogy ez igazságos-e, amikor örökre Magyarország volt, akkor sem vitázott ezen senki, az van örökre mindig, ami. Sosem felejti el azt az éjszakát, amikor egy nagy mulatozás végén Fekete Jenő úri szabó, finom és tisztességes ember megállt a juharfa mellett, meg is támaszkodott, orrára tette a cvikkert, és azt mondta a fának: menj arrébb! Moldovan akkor értette meg a példázatot, amit addig nem, hogy az a nagy fa már akkor is ott állt, amikor a törökök, a tatárok, a labancok, a kozákok itt jártak, akkor is itt fog állni, mikor a románok eltakarodnak. Az úri szabó felpillantott, a jegyző parázsló cigarettáját látta az emeleti ablakban, aztán félig megkerülte a fát, nekiment a szivattyús kút kerekének, megpróbált vizet húzni, de ahhoz túl részeg volt, kapaszkodott egy ideig a súlyos öntvényben, majd hazafelé indult dudorászva, megállt vizelni az első kicsi utcában, tisztán hallatszott a csorgás.

Azon az éjszakán gondolta Moldovan először, hogy ha valóban gonosz jegyző volna, mint egyesek állítják, kivágatná a fát. Elhessegette a gondolatot, akkor is ott fog állni, mikor már senki nem lesz itt magyar. Meleg nyári estén történt, bál volt a Fischerben, a bált ő engedélyezte, ha nem lesz politikai színezete, mondta a megyefőnök neki szigorúan, ha nem lesz politika, mondta ő a szervezőknek, azok ígérték, hogy nem lesz. Sokat keringőzött szép és illatos hölgyekkel, pezsgőt is hoztak, tömve volt a nyári kert helybéliekkel és mindenféle népekkel a folyóig hátra, még a füves réten is táncoltak. A hangulat oldott volt és szívélyes, napokig emlegették a vásárhelyi lapok mint a békés egyetértés ünnepét annyi sok fölösleges izgatás után. Városunkban a nyilvános rendezvényeken bárki részt vehet, amennyiben van rendes ruhája, és a belépőt meg tudja váltani, mert nálunk minden kizárólagosság csőddel fenyeget, bár az igazi demokráciához az kell, hogy ne legyünk túl sokan…

Az elragadó Wolf Nelly volt a bálkirálynő, tényleg tudnak ezek a magyarok valamit a mulatságról, tisztán és tagoltan beszélt a hölgy franciául, egyszerű volt a ruhája, de ilyen eleganciát itt még sosem láttak, erős szálú fekete haját egyetlen fonatban hordta, fehér pántlikával, ujján a gyűrűben olyan színű kő volt, mint a szeme, és változott, ahogy a rebegő villanyfény megcsillant benne. Könnyed volt, fesztelen, ahogy azt a könyvek írják, mindenkire jutott egy mosolya és egy jó szava. Jöjjön majd el hozzánk teniszezni, mondta, mikor Moldovan sietve és zavartan közölte, hogy mennie kell, szolgálati ügy, nem is tud teniszezni, fűzte hozzá szerényen. Nem baj, mondta Nelly, megtanul, nem születik azzal senki. Hallgatta volna még a tenisz fontosságáról szóló mondatokat, és akármeddig elnézte volna sugárzó arcát, de mehetnékje támadt erősen. Az egyik hegedűs hangolás közben a Kossuth-nótát cincogta, ennek mindenki módfelett megörvendett, egy pillanat alatt váltott át a háttérzaj. Úgy döntött hirtelen, hogy – a kisasszony kedvéért – elmegy, nem várja meg az újabb cincogást, nem lesz ő most gonosz jegyző, aki elront egy mulatságot, pedig megtehetné, a csendőrök fent isznak az emeleten a Kaszinó bársonnyal bélelt termében, kártyáznak, pedig szigorúan tilos a szerencsejáték, van ott fent rulett is, Mircea és Aurelia a különteremben nyögnek a pamlagon, de azt nem hallja senki. Az irodájába ment, sietve és zavartan nyitotta ki a hajdú. Nem gyújtott lámpát, csak leült az asztalhoz, és cigarettázott, több bort ivott a szokottnál, duzzogott egy kicsit, azután kitárta az ablakot. Tánczene szólt, ideges, szapora, kolozsvári zongoristát is hoztak magukkal, a jazz távoli volt, idegen és veszélyes, erkölcstelen, de nem irredenta. Miután a szabó elbotorkált, már bánta az egészet, de nem akart visszatérni, újabb mesével állni elő és meghallgatni megint a neki címzett cincogást. Az új, barna öltönyét viszont Vásárhelyt varratta Hirschnél, ezt Jenő úr első pillantásra felismerte, nem is tudta mire vélni, hisz meg volt már beszélve.

3. Kalagor Máté

Ama nevezetes vásár napján Kalagor Máté úgy néz ki, mint egy szépreményű fiatalember, aki egy amerikai filmből lép elő, sokaknak megakad a tekintete rajta, vékony bajuszt hord, mint Errol Flynn, puhakalap, szürke öltöny és kaucsuktalpú félcipő. Ő is tudja, vannak olyan nők, akik előbb a férfi arcát nézik meg, és utána a cipőjét, másoknál fordított a sorrend, egyesek mindezt nyíltan, a legtöbben csak lopva, mást jelent a pillantás vidéken, és mást a fővárosban. Van, ahol a nők kíváncsisága jutalom, és van, ahol átok. Amikor azon az augusztusi hajnalon felszállt Vásárhelyen a kisvonatra, egyáltalán nem akart a nőkre gondolni, csak hát ez nehéz elszánás. Nem is tudta pontosan, hol van az a Namajd, ahol országos vásárt tartanak éppen, bár mondott valamit a londiner a Transylvania Szállóban, hogy mitől nevezetes a hely, ott mindenki leszáll a vonatról, meg fogja látni. Minden faluban van már országos vásár, mit kell úgy bomolni érte, odavalósi lehet a fiú, azért hiányzik neki a fából ácsolt körhinta, amit a besztercei román forgat kézzel, nem látott ez még ringlispílt, azon aztán repül a lányok szoknyája szerteszéjjel. Rengeteg nép a vonaton, gyúródtak a nők és a férfiak a szűk, fapados vagonokban, vidám ricsaj, szénpor és dohányfüst. A vonat cammogott, és olyan hosszú füttyöket eregetett, mintha az összes gőzt erre tartogatná, azért is nincs haladás, a tolattyú gyűrűje is el van kopva, csoda, hogy megtart valamennyi erőt a mozdulathoz. Gabonaföldek, kukorica és holtág, görnyedő parasztok a veteményben, szegényes falvak, szalmatető, nád, zsindely, sovány tehenek a patakban, rozzant vízimalmok, vesszőfonásos cölöpgátak, lengőhidak, csapzott gyümölcsfák a teraszos dombokon, erdők az északos lejtőkön, akár szép is lehet ez a táj. El van szegényedve a világ, már az urak sem esznek rendesen, és nem vásárolnak, mondja egy kofaszerű asszony, amikor a Máté pillantását követi, ahogy számba veszi a vidéket, bólint, és cigarettát vesz elő. Nem akar megszólalni, mert az akcentusa azonnal leleplezi, hogy nem erre a vidékre való, akkor mindenki feléje fordul, de hát honnan valósi, ha pedig onnan, akkor ismeri-é ezt vagy azt, két óra alatt az ember vígan elmesélheti az egész életét, a visszaúton már a saját történetét hallja, mint egy népmesét.

A namajdi állomáson, ami egy bakterház meg egy düledező raktár a rámpa végében, egyedül őt igazoltatta plutonyér Danila, mikor a rozzant fahídon átdobogott, és a tágas mezőn a vásáros bódék felé iramodott a tömeg, mintha máris késésben volna mindenki, mintha nélküle nem kezdődhetne az, ami régen elkezdődött már. Három napig szokott az országos vásár tartani, első nap a távoli kereskedők érkeznek, lepakolnak és berúgnak, disznót vágnak a mészárosok, nekifognak az ökörsütésnek, második nap hajnaltól délig mindenki itt van, aki él és mozog a környéken, este hatalmas mulatságok zajlanak, ahány muzsikus van a vármegyében, az mind itt húzza a talpalávalót, harmadik nap összepakolnak, szekérsorok indulnak el a következő vásár felé, de vannak olyanok is, akik negyedik nap hajnalban még részegen alusznak a sátrukban vagy a fűzfák alatt.

A csendőr meglepődött a fényképes igazolványon, nem volt az még akkor csak kevés embernek, vigyázzba húzta magát, amikor kisilabizálta, hogy Matei Călugăru bukaresti oklevél nélküli mérnököt van szerencséje igazoltatni, aki vajon mit keres itt, amikor sem eladni, sem pedig vásárolni nem fog, poggyásza sincs. Máté sóhajtott, ahogy az olyan emberek szoktak, akiknek a papírjuk rendben van, a lelkük nincs. Az apja jutott eszébe, aki ha ritkán megrészegedett, másról se mesélt, mint hogy a régi világban egy segédlevéllel bekódorogta egész Európát, nem azt kérdezték tőle, honnan jött, hanem hogy mihez ért. Aranybánya volt Bukarest, senki nem értett semmihez, de a pénzt tudták szórni. Most meg bármit csinál az ember, egyből magyarázattal tartozik. Eltette az igazolványt, látta az őrmester arcán, hogy azt hiszi róla, detektív, esetleg más nagy hatalmú ember. Pedig az őrmester azt hitte, hogy kommunista, és az egész vásár ideje alatt szemmel tartotta, meg volt győződve, hogy vár valakit, vagy őt várják titkos találkára, kedvelik az inkogniták a vidéki forgatagot. Ritkán látott akkor még errefelé igazi kommunistát bárki, de számtalan történet keringett a gyújtogatásokról, amelyeknek csak egy részét követték el a gonosz, ármánykodó szomszédok, és párat a csűrben cigarettázó kölykök, a többit viszont a politikai felforgatók, akiket a szovjet pénzel. A jó rendőr tudja, hogy az ilyenek rejtőzködnek, amikor előbújnak, álcázzák magukat, ha viszont valaki álcázza magát, akkor az nagy valószínűséggel kommunista, mert a zöld inges vasgárdások hencegnek magukkal, pedig ők is be vannak tiltva, csak másképpen. Őket sokan szeretik azok közül, akiknek az volna a dolguk, hogy betiltsák, de legalább keresztények, nem mint a bolsevikiek.

Kalagor Máté erre a csavaros világra nem akart gondolni, alig adta tanújelét, hogy a Danila gyanakvása zavarná. Átsétált a rozzant fahídon, megnézte a tiszta, bővizű patakot, és a tömeg után indult pálcáját lóbálva. Előbb a lovakat vette szemügyre, melyeket a legények fel-alá sétáltattak a bámészkodó tömeg előtt, volt ott mindenfajta ló és mindenfajta kupec, nagy szakállú zsidótól hetyke, bajszos székelyig, mezítlábas cigány és bocskoros román; azután az ökröket és a teheneket nézte, majd egy kovácsműhely előtt időzött hosszan, figyelte, hogy peng az üllő, beleszagolt a szénfüstbe, és ujjával követte a kalapács ritmusát, kézbe vett egy frissen edzett kacort, brassói acél, gondolta, intett a kovácsnak, hogy jó portéka, most nem vásárol; aztán a nőket kereste a tekintetével, de csalódnia kellett. Falusiak, parasztok, falvak szerint is el lehet különíteni őket a szoknyák és a pántlikák alapján, ha valaki tudja, a férfiakat a kalap és a csizma különbözteti meg, az arcokhoz már sok idő kell, a szólást hallani, érteni még több. A helybéli persze azonnal tudja, hogy a remetei szekér másként nyikorog, mint a kibédi, a szolokmai ember a cigarettát sem úgy szípja, mint a kendői vagy a selyei, nem úgy harákol, és nem úgy köp. Aki messziről jött, annak összefolyik a népáradat, forog és örvénylik, mint egy falikárpit vagy templomi freskó, amihez nem a jó szemüvegét tette fel. Vett egy pohár büdös pálinkát meg egy hatalmas lacipecsenyét, és nézte a fából ácsolt óriáskereket, ahogy visonganak a lányok rajta. Egyetlen szép nőt sem látott az egész vásárban, és ez mélyen elszomorította, sehol egy úriasszony, egy tanítónő, kofák mindenütt és fáradt arcú parasztasszonyok, mélyen a szemükbe húzott kendővel. Nem tudta, hogy az úri népek a vásár első napján szoktak megjelenni a reggeli órákban, külön csoportban a nők, és külön a férfiak, leghátul a polgármester és a tanácsosi testület, akik megkóstolják a bort, a pálinkát, újabban a sört is, törnek egy falás kenyeret, esznek egy kis falat húst, amit még pirkadat előtt kezdtek el sütni, aztán, ha minden rendben van, a papok megáldják a vásárt, ezután lehet csak adni és venni, így van az ősi szokás.

Elültek a déli harangszók a környező falvakban is, a vásár népe oszladozni kezdett, indult a sok falusi ember ki-ki toronyiránt, amerre a legrövidebb utat látta, csak a bódék meg a sátrak népe várta még a bontást, és a bepálinkázott férfiak állták körbe a brassói Czell fivérek teherautóját, amelyről sört mértek, mert mióta Bürger Antal gyárát csődbe vitték, nem főznek jó sört Vásárhelyt, a részvényesek meg csak perelnek. Amíg ki nem mérik az utolsó cseppet is, ezek nem mennek el, mondta a pecsenyés, aki arra várt, hogy felálljon az utolsó vendég a deszkából tákolt asztal mellől, kezdhesse a pakolást maga is. Akkor jelent meg a repülő az égen, akkor figyeltek fel a különös zúgásra, előbb nem is tudták, honnan eredeztetni, aztán egyszer csak ott volt a völgy fölött, mindenki látta, járt egy meredek iskolakört, billegett egy kicsit a folyóparti jegenyesor fölött, aztán olyan szépen szállt le, mintha csak egy némafilmben nézné a lélegzetét is visszafojtó közönség, hogy mennyire jön közel. A plutonyért látják rohanni feléje, senki sem gondolta, hogy ilyen jól bírja, mögötte széteső oszlopban a nyolc csendőr, mintha szuronyrohamra indulnának. A gépből kiszáll a két overallos, szemüveges pilóta, könnyedén ugranak le a szárnyról, a bajuszos karját nyújtja a másiknak. Danila feszesen tiszteleg, azután utasítja a csendőröket, hogy tartsák távol a tömeget a géptől, bámulni szabad, megérinteni nem, ordítja, csak a hangját hallani, a szavak elszállnak a könnyű szellővel.

A pilóták mintha csak ezért jöttek volna, járnak egy rövid kört, hogy elgémberedett lábaikat megmozgassák, megállnak itt-ott, a nép feszülten lesi, szólnak-e pár szót, vesznek-e valamit, de nem. Nincs ahova tenni, szűk a hely a gépen, jegyzi meg valaki, gyorsan végigfut ez a mondat, kis idő múlva már mintha nem is venne tudomást róluk senki, de nincs egyetlen ember, aki a szeme sarkából ne őket lesné, két csendőr oldalog a nyomukban, mintha csak járőröznének. Folytatódik a vásárbontás, nagyobb munka ez, mint a kipakolás, indulni kell haza, délután vihar lesz, így szokott országos vásár után, ütött már a mennykő meg több embert ilyenkor, a minap is akkora jég esett a köszvényesi határban, hogy mindent elvert. Közben a pilóták megállnak a pálinkamérés előtt, isznak egy-egy kupicával, pénzük viszont nincs, erre nem gondoltak, bevetésre nem visz magával az ember. Gratis, mondja a naszódi zsidó, gratis, măria ta,1 mondja halkan, de azért elég messzire hallatszik, bár kevesen tudnak románul, ezt értik. A bajuszosnak melege támad, kigombolja az overallját, kér még egy kupicával, a kísérője megigazítja szemüvegét, úgy nézi rövid, szúrós pillanatig Mátét, aki pontosan látja azt a rejtett kézmozdulatot, hogy ne, ne vegyél észre. Azután leülnek a hosszú deszkaasztalhoz, amelyiknek a végén Máté falatozik, illemtudóan megemeli a kalapját, gúnyosan elmosolyodik, azt hiszi, nem látja senki, a pilóták cigarettára gyújtanak, élénken beszélgetnek, mintha vitatkoznának, az egyik Mátéhoz fordul, röviden mond valamit, aztán gyorsan felállnak, és visszasétálnak a géphez. Hosszan szöszölnek indulás előtt, beszállnak, kiszállnak, két csendőr tart létrát nekik, a puskát a keréknek támasztják. Öltöznek, gombolkoznak, fészkelődnek, azután egy csendőr meglódítja a légcsavart, de nem indul, két csendőr lódítja, így sem indul, még egyszer, még sokszor, majd töfögni kezd, kormot köp, felbőg, megmoccan. Plutonyér Danila integet, senki ne álljon az útjába, csendőrök tisztelegnek a szuronyos puskával, lovak riadnak meg, velük most nem foglalkozik senki, világgá is futhatnának, gurulni kezd a gép, aztán nagy sokára elemelkedik, szép, mondja valaki.

Rosszak ezek a Gnôme-motorok, mondta hangosan Máté, nem is rosszak, csak gyengék. Sétálva indult el a földúton a namajdi torony felé, egyedül akart maradni a gondolataival, de a szekeresek minduntalan megszólították, hogy üljön fel. Alig győzött nemet mondani, úrfélének nézték, hozzájuk képest az is volt, a pálcát pörgette az ujjai között, lecsapta egy-két bojtorján csúcsát, aztán megállt, rágyújtott. Szekerek haladtak el mellette, egykedvű lovak, baktató tehenek, beesett arcú, dülledt szemű, kótyagos parasztok, majd egy elképesztően szép szürke lovat vezető mezítlábas cigány legény. Valahol itt tanyáznak az erdőn túl, mondta egy szikár ember némi rosszindulattal, nem adta senkinek a lovat a purdé, nyilván lopták, legalább ne mutogatnák, van hozzá passzus, de nem vesz itt ilyet senki, ők is tudják, dicsekszenek vele. A ló is mintha pontosan tudná, mit és mennyit ér, tisztában volt vele, hogy a zsuki ménesnek is becsületére válna. Állt Máté, nézte a lovat, megállt egy pillanatra a ló, megállt az egész szekéroszlop miatta, vegye meg ezt, gróf úr, mondta nagyon halkan a cigány, ez a maga lova, megismerte. Máté suhintott a pálcával egyet, majd ha ló kell, megveszi, a menetoszlop zökkenve megindult, ő pedig letért az országútról a folyóparti ösvényre, ahol már nem jártak szekerek, éppen el akart tűnni a füzek közt a sok idegen, firtató tekintet elől, amikor Danila kordéja érte utol.

Üljön fel, mondta ellentmondást nem tűrő hangon a csendőr románul, és megnógatta csontos, fekete lovát. Ezt a pilóta úr küldi magának, mondta, és átnyújtott egy kockás papírlapot, ne me trahisse pas, je t’implore,2 ez állt rajta ceruzával, Máté gyorsan eltette. A hölgy küldi, mondta elmosolyodva. Danila nem szólt semmit, a folyóparti fák alatt kellemesen hűvös volt a levegő, mélyen nézte az utas arcát, majd azt kérdezte, segíthet-e valamiben. Alázatos lett a hangja, mint aki szeretne bocsánatot kérni azért, hogy minek vélte az imént, csak nem tudja, miként lesz ez. Kommunista ágentnek néz egy férfit, azután leszáll egy repülő, asszony a másodpilóta, hiába van ugyanolyan benzinszaga, mint a másiknak, titkos üzenetet küld a kommunista ágentnek, itt valami nincs rendben, baj lesz ebből, bele van keveredve. Arra a kérdésre pedig, hogy segíthet-e valamiben, ez a furcsa úriember azt válaszolja, hogy adná kölcsön a pisztolyát, legszívesebben agyonlőné magát. Ilyet végképp nem lehet, a királynak sem lehet a szolgálati fegyvert. Nem baj, mondta Kalagor Máté, majd legközelebb. Leugrott a kordéról, megemelte kalapját, a csendőr pedig elkocsizott, mint aki még mindig nem tud magához térni a csodálkozástól, mert ez a férfi bukaresti hangsúllyal beszél hozzá, hallotta magyarul is szólni, valami nincs itt rendben.

Kertek voltak a folyóparton, öreg almafák, kukorica, széldeszkából kerítés, csomborszag és kapor-, barna háztetők a zöldben, egy csonka jegenye kis dombot alkotott a gyökereivel, mintha már akkor is öreg fa lett volna, mikor a folyó nem itt folyt. A fa mögött kővel kirakott csatorna különült el a patak medrétől, zúgóhoz vitt, ami egy romos betongát miatt keletkezett, azonnal felismerte, vízturbina lesz itt, nem pedig malom, a zsilipek nincsenek lezárva. Azután látta, hogy a zsilipek meg vannak rongálva, talán az árvíz, talán a jég, a turbinaház ablakai betörve, az emberek elvégezték, amit a természet kezdett. Az árok vasalt kőpárkányán elegyensúlyoz az ablakig, Ganz és Tsa. Rt., vízszintes Francis-turbina, a tengelyre szerelt, közvetlen meghajtású generátor, a házban senki, vasak, huzalok, a mennyezetről csörlőnek a lánca lóg rozsdás horoggal, azzal emelték be és ki a turbinatestet, a járókereket, azzal mozgattak minden nagyobb alkatrészt. Ha nem volna sérült a gátkorona, és nem zubogna le szabálytalanul a víz, azt hinné bárki, javítás alatt áll, a munkások éppen ebédelnek. Kíváncsi lett a berendezésre, már-már bemászott az ablakon, de a folyó túloldalán meglátott egy embert horgászni, aki mondott valamit, a víz miatt nem hallatszott, aztán intett a kezével, hogy visszafelé kerülje meg a házat. A vízparti nyárfák törzsére szegezte fel valaki a kerítés deszkáit, azt futotta be a sok növény, az udvaron deszkák, gondosan egymásra rakva, léc közöttük, hogy ne érjenek össze, azon túl valami fészer, kádak álltak és hordók, abroncsok szanaszéjjel.

Ember sehol, nyilván a vásárban vannak, vagy már a kocsmában, gondolta, csak az a megtermett, dühös kutya, bár talán nem is haragból, kötelességből ugatott inkább, el is hallgatott, amint kiért a tilalmasból, és megállt egy csonka jegenye védelmében, ahol a kőfal kezdődik. A fa mögött keskeny köz nyílt két kerítés között, balról a műhely, jobbról kukoricás, hatalmas tökvirágok sárgálltak, a kukoricán túl tornácos ház, a tornácon kitett ágynemű és egy kopott bunda. Szűk utcára ért, két szekér bajosan férne, jobbra kicsi parasztház, rozzant kapuval, az út kivitt a mezőre, libák zajongtak, és messze a vásáros népek. Korhadt feszület az ösvénnyel szemben, ferde arcú Krisztus, mintha elhasadt volna a szobrász kezében a fa, és utánament, előtte súlyos, bazaltszínű kerékvető kő, honnan hozhatta valaki, nincs ilyen a közelben. Balra az utca hosszan kanyargott, a házak ritkán épültek, de aztán egyre nagyobbak lettek, úgy látszott, egyforma tájolás, egyforma tornác és ablak, mintha a kerítések deszkáit is ugyanaz a rosszul fogazott fűrész vágta volna. Első Namajdi Vízerőtelep Rt., ez állt a kovácsoltvas kapun, amelyen hatalmas lakat lógott, jól hallatszott itt a víz zubogása, látta a turbinaházat, a súlyos tölgyfa ajtón retesz és ugyanolyan lakat, az udvaron még egy hosszú, alacsony épület fut el a vízpartig, sok ajtó, műhelyek lehetnek, gondolta, és jól megnézett egy kis nyárfacsemetét, amely tavaly bújt ki először a kockakövek közül, és határozottan emelte mind a négyet. A zárt kapuval szemben széles utca nyílt, arra sorakoztak a villanypóznák, az utca elkanyarodott jobbra, azután balra, mire kiért a térre, egészen összeszűkült.

A vastag juharfától Kalagor Máténak elakadt a lélegzete, azt látta a tér házain is, hogy itt valami el van akadva, mintha a kőművesek, az építtetők is belátták volna, hiába minden igyekezet, ennél a fánál nagyobbat senki nem tud. A fa alatt Norton szivattyú, a rézcsövön kizubogó víz jócskán megkoptatta már a fehér márványszerű kőből faragott vályút, amelyben apró halak úsznak. Szeretik az emberek erősen meghajtani a lendkereket, egy ideig magától forog, mintha titkos motor hajtaná, vagy a feltörő víz. Sehol egy lélek, a szigorú zárt rendben álló emeletes házakat mintha bécsi képeslapról másolta volna valaki, de minden sokkal kisebb, az arányok ettől olyan furcsák, a városháza is egyemeletes, sarokra épült apró, elegáns tornyával, kiugró árkádsorával. Amikor ezek a házak épültek, itt senki nem ismerte a derékszög építészeti jelentőségét, a tér is trapéz alakú, nincs két ház egy vonalban, bizonytalanok a telekhatárok, vagy csak egyenetlen a terep, a kőburkolat itt-ott megsüllyedt, a kátyúkat és hepehupákat kaviccsal próbálják feltölteni.

Zongoraszót hallott, fentről érkezett, nyilván egy emeleti ablak, remek akusztikája van a térnek, gondolta, és tényleg az volt, csengő szólalt meg a háta mögött, sarkon fordult, és a Fischer vendéglő ajtajában fehér kendős pincér állt a ponyva alatt, idős öregúr, pödört bajusszal, kopottas, de tiszta ingben és mellényben, fényesre vikszolt, repedezett bőrű cipőben, Walter úr. Kaszinó az emeleten, kuglipálya, kiadó szobák, olvasta egy régi feliraton Máté, amiről nem tudta, hogy érvényes-e még, vagy csak nem vették le. A pincér tekintetében volt egy kis gúnnyal kevert kíváncsiság, meg valami esdeklés, vásárban az egész város, nincs vendég ilyenkor, vagy csak alig. Bent kopott, recsegő padló, az asztalokon agyonmosott terítők, súlyos tölgyfa székek, az emeleti feljáró díszes faragása mintha egy bajor vadászkastély számára készült volna. A belső ajtó hangulatos nyárikertre nyílik, elegáns, karcsú vasoszlopok tartják a tetőt, jobboldalt kuglipálya fut a végtelenbe, olyan a perspektíva, az asztalok között dézsában oleanderek, vesszőfonatos paravánok, jegesvödrök a pezsgőnek, kis pódium a zenekarnak, vaslépcső visz fel, és korlát övezi, Schlick-féle vasöntöde Budapest, mint az oszlopok. A leghátsó asztalnál Danila eszik egy káplárral. Pillanatra nézett fel csak, megint ez a jövevény, de nem tud elfordulni. Mellettük nagygazdák ülnek négyen, vitatkozás van közöttük, próbálnak halkan beszélni, de nem megy, ha valaki felemeli a hangját, egy másik a csendőrökre pillant. A térre szekérrel nem szabad behajtani, a román jegyző nem engedi, a főutcán hagyták a lovakat és a vásárolt holmit, ezért is nyugtalanok, a Birt és a Két Fenyő nevű kocsmák tele vannak, mintha a nép nem tudott volna eleget inni a vásárban, és annyi a rabló mindenfelé. A szemközti oldalon hosszú asztal van terítve, tizenkét vagy több személyre, vastag falú üvegpoharak csillognak szürkén, kékesen, dobálózni lehet velük, nincs is kettő egyforma. A város jön ide, mondja a pincér, országos vásár után itt vacsorázik, a polgármester és a céhes urak, a tanács, ha érdekli uraságodat, megmutatom a kancsót is, amelyikből a bort töltik, bár ez csak másolat.

Halat ennék, mondta Kalagor Máté, mintha csak viccelni akarna, elvégre ez itt a Fischer, bár ezen a vidéken a székelyek és magyarok nem eszik a halat, nem tartják ételnek. Olyan szegények voltunk, még a halat is megettük, mondják, de az a háború alatt volt. A kölykök gránátot dobtak a vízimalom tavába, feljöttek a halak a robbanástól, jutott a disznónak is, ezt mesélték. Halat az urak esznek, főleg pisztrángot, és a mikházi ferencesek böjt idején, ők a márnát szeretik, vagy a Marosból a galócát, akkor még van, bár egyre kevesebb. Kérem szépen, ragyogott fel a pincér arca, kiváló csukával szolgálhatunk, hajnalban fogták a gátnál, amerikai krumplit adnánk hozzá, celnai fehér bort, tavalyi leányka, Bornemissza Anna grófnő pincéjéből. A csuka nagy volt, öt kilónál is több, régen fogtak itt ekkorát, kosarat dobtak rá hajnalban, és behozták. A jegyzőnek szólva volt már a reggel, szereti nagyon, mindjárt érkezik, arra jár az idő, megérti az úr bizonyára, nem lehet addig tálalni, míg ide nem ér, egészben szereti sütve, csak hát ez túl nagy, aligha fogy el ma ebédre, jegelni kellene, fogytán már a jég is így a nyár derekán. Oldalt pillant a nagy, terített asztalra, ha ezek is ennék, volna benne haszon, aztán csak vár, mint aki nem szeretne feltétlenül beszélgetni.

Moldovan jegyző kopott barna öltönyben jár, mellény, aranyláncon zsebóra, enyhén vajszínű ing, mintha sokat állt volna a szekrényben, de ha közelebb kerül a szemlélő, pontosan látszik, hajszálvékony csíkok vannak az ing vásznában, mintha selyem volna, széles karimájú kalapja van, az is barna, és elképesztően nagy félcipőt hord. Amúgy kellemes társalgó, magabiztos, előzékeny, mint akinek futja erre, ő a román állam itt, nagy úr, akiről azt rebesgetik, kihágás miatt került ide, mindenkiről ezt gondolják a magyarok, hogy vagy büntetésből helyezik ide, vagy kiemelt fizetést kap azért, mert itt teljesít szolgálatot. Nehéz ügy, Románia nagy ország, a lakosság bő harmada nem tartja románnak magát, a nyelvet sem beszéli, főleg a magyarok, nem is akarják megtanulni. A patikusok, az orvosok, az ügyvédek elboldogulnak, nekik tanítottak latint az iskolában, meg franciát, de a többivel mi lesz? Vasutas, postás, falusi tanító és a legtöbb felnőtt ember sosem tanul meg románul, el is buknak minden nyelvvizsgát, hiába nekik a haladék. Moldovant senki nem hallotta magyarul beszélni, de látni a szemén, hogy mindent ért. A környezete nem tud románul, nem ért semmit, nem is igazán akar, aki mégis, az elköltözik innen. Rendes ember ő, senkinek nem akar rosszat, de a törvény az törvény, ezt meg is érti mindenki, csak azt nem értik, miért kell ez a törvény legyen, miért nem lehet másik? Unja magát városunkban, ami szerinte falu, vagyis a fontosabb és gazdag családok nevezik magukat a városnak, nehezen követhető, de számukra egyértelmű logika és rend alapján, amit nem tartanak fontosnak ismertetni, talán nem is tudnának, ez is arról szól, hogy aki tudja, az a város, aki nem, az paraszt vagy zsidó vagy román, gyüttment, ahogy mondják, vetődött ember. Közben mindenki ugyanazt eszi, érzi, ugyanúgy beszélnek és gondolkoznak, hinni kevesen hisznek bármiben, panaszkodik is minden egyházfi, hogy a kepét is ímmel-ámmal fizetik, a Szentírást nem olvassák, ha olvassák, nem értik, templomba csak ünnepkor járnak, vagy ha temetés van, inkább a falusiak.

A város az város, aki nem, az nem. Ritkán vágják ezt az ember fejéhez, de olyan, mint egy ítélet, mint a kiátkozás, mintha nyílt utcán levernék a fejéről a kalapot. Aki nem a város, az ne akarjon itt semmit, annak minden drágább és nehezebb, segítség, hitel, kiadó szoba nincs. A temetőben is csak a régi kőfalon kívül jut hely annak, aki nem az ősatyák leszármazottja vagy nem rokon. Helybéli a helybélinek idegent nem mutat be, nem tudják, hogy ezt másutt így szokás, itt nem tanulta senki, mert minek? Idegennel a szép és elegáns hölgyek nem szívesen állnak szóba, még ha történetesen be vannak is mutatva, akkor sem. A magyar nők végképp nem tudnak románul, esetleg franciául pár szót, meg németül. A jegyzőt kevés társas eseményre hívják, csak ha tőle kell rá engedély, valahol mindig ostromállapot van, amióta Duca miniszterelnököt meglőtték a vasgárdások. Ha ő szervez bármit a városházán, fogadást vagy a királyság napját ünneplendő szónoklatot tart, akkor is tessék-lássék vesznek részt, egymás közt kuncognak, suttognak, és amint lehet, elmegy mindenki haza, levetni gyorsan az ünneplőruhát, hogy ne kopjon. Plutonyér Danila szokott maradni, a csendőrök, Popa Aurelia, az éppen idehelyezett román tanító és a szolgálatos vándorpópa, kéthetente jön misézni a kicsi, korhadt fatemplomba, de jól inni nincs kivel. A postán is magyarok vannak még, az állomásfőnök is, leváltják, azután visszaveszik bakternek, két vonat jár egy nap felfelé, kettő meg lefelé. Néha bekocsizik Vásárhelyre, ott is mindenki magyar, de van helyőrség és igazi hivatal, ott azért más a világ, van mozi, és hangversenyeket is rendeznek, van utca, és lehet bámészkodni, van fürdő, bár nem főznek igazán jól, flekken és vargabéles, a Fischer konyhája utolérhetetlen. Holtrészegen szokták hazahozni, mindig van egy bátor fiákeres, aki megteszi az utat, hajnal szokott lenni, vagy dél. Napokig nincs hivatal ilyenkor, pihen a törvény, a joghézagok nem tágulnak és nem szűkülnek. Ha csöng a telefon, Aurelia kisasszony bemondja, hogy a jegyző úr gyengélkedik, de ritkán csöng… … …

Jegyzetek

1 Ingyen van, felség.

2 Ne árulj el, kérlek.

Tartalom

1. A hálátlan utókor

2. Vásár

3. Kalagor Máté

4. Schwartz

5. A turbina

6. Asszony

7. Esküvő lesz

8. Hétköznapok

9. Vadászat

10. Mulatságok

11. Baj van

12. Politika

13. Katonaság

14. Béke van

15. Vásár megint

16. Édes Erdély

17. A pópa

18. A kísértés

19. Ló és lovak

20. Barbarossa hadművelet

21. Ébredések

22. Igazi háború

23. Béke van megint

24. Folytköv.

Jegyzetek

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 302 8

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Mukta – SIL OFL