Voljenim roditeljima,

Nadeždi i Radomiru Bulatoviću

“Ima neka moć u dobrim ljudima,oni su jaki i poslije smrti. Događa se da i dalje žive, po svojim riječima i djelima, a najviše po dobroti srca.”.

Trygve Gulbranssen

Dr. Tatjana Burzanović

MEĐUODNOSI UMJETNIČKIH SVJETOVA

Izdavač

STUDIO BRANKO – PODGORICA

Na engleski prevela

DRAGANA PETRONIJEVIĆ

Dizajn knjige

BRANKO GAZDIĆ

Ilustracije

DR. TATJANA BURZANOVIĆ

Grafička obrada

STUDIO BRANKO – PODGORICA

Štampa

STUDIO BRANKO – PODGORICA

e-knjiga

BULAJA NAKLADA – ZAGREB

Tiraž

100

Pokrovitelj

_______________________________________

CIP - Каталогизација у публикацији

Национална библиотека Црне Горе, Цетиње

ISBN (štampana knjiga) 978-9940-9474-1-5

ISBN (e-knjiga) 978-953-328-349-4

COBISS.CG-ID 29769232

Dr. Tatjana Burzanović

MEĐUODNOSI
UMJETNIČKIH
SVJETOVA

Crna Gora, Podgorica, 2016.

PREDGOVOR

Bhagavad Gita ili Božanska pjesma nije samo sveta knjiga, nego i divno književno djelo koje prelazi granice religije, rase i vremena. Bhagavad Gita ima 18 poglavlja koja objedinjuju filozofiju života, smisla, svrhe i ispunjenja.

2. Ovaj rad dr. Tatjane Burzanović predstavlja jedinstven, vizuelni, književni i filozofski prikaz poruke Bhagavad Gite. Slikovne ilustracije dr. Burzanović tema iz Bhagavad Gite plod su cjeloživotnog akademskog interesovanja i njenog veoma prepoznatljivog umjetničkog senzibiliteta. Dr. Burzanović je stekla titulu doktora nauka za svoj rad i interpretacije Bhagavad Gite u umjetnosti i književnosti.

3. Siguran sam da će ova lijepa knjiga, reprezentativna za izlaganje na javnim mjestima kao inspiracija za razgovor (tzv. coffee-table book), biti izvor radosti mnogim prijateljima indijske kulture, umjetnosti i istorije u Crnoj Gori i širem regionu. Takođe će inspirisati umjetnike i naučnike u dvije zemlje da pokrenu nova istraživanja naše bogate kulture i dalje jačaju tople i prijateljske odnose između Indije i Crne Gore.

Rajiva Misra
Ambasador Indije u Austriji i Crnoj Gori
06.04.2016

MEĐUODNOSI
UMJETNIČKIH SVJETOVA

”...Samo umjetnosti polazi za rukom da s opštom važnošću može prikazati samo subjektivno…Filozofija postiže, doduše, ono najviše, ali ona do te tačke dovodi, u neku ruku, samo jedan dio čovjeka. Umjetnost dovodi tamo cijelog čovjeka kakav on jeste, naime do spoznaje onoga najvišeg i na tome se zasniva vječna razlika i čudo umjetnosti...”

Schelling

Umjetnost nije tek uzvišeni oblik ljudskog izražavanja, ona je zapravo sebi svojstveno razotkrivanje biti ljepote, izvjesno uspostavljanje života u istini i slobodi uma. Upravo stoga je veza filozofije i umjetnosti naročito bliska: umjetnost oslobađa filozofiju kad je posrijedi svijet nadosjećajnog, i obrnuto, filozofija oslobađa umjetnost od njene zatvorenosti u oblasti osjećajnog. Umjetnici, svaki na svoj način, izražavaju vlastito poimanje svijeta koje je uvijek više ili manje, osviješteno ili neosviješteno, neposredno i posredovano, utemeljeno u nekoj filozofiji. Teško je prosuditi za mnoge pojedince jesu li oni filozofi koji se bave umjetnošću, ili umjetnici koji se bave filozofijom.

Filozofija, Religija i Etika iskazane su u Bhagavad - Giti u pjesničkom obliku na jedan tako organski način, u jednoj takvoj organskoj cjelini, da se one ne mogu rastaviti jedna od druge. Bhagavad Gita je filozofska pjesma koju Wilhelm von Humboldt naziva ”najljepšom, čak možda jedinom istinski filozofskom pjesmom što je sve poznate književnosti mogu da pokažu”. Bhagavad Gita (Pjesma o božanstvu), nadahnuće, postala je izvorište inspiracije za četrdeset slika na tu temu.

U staroj svjetskoj književnosti najvažnije mjesto zauzimaju dva čuvena indijska epa: Ramajana i Mahabharata. U početku ova dva epa su bili herojske pjesme i istorijske priče, a kasnije u toku istorijskog razvića na prvobitni ep je dodato mnogo religijsko-filozofskih djela i moralnih pouka. Oni su tako veliki po svojoj sadržini, da neposvećenog čitaoca moraju ispuniti strahopoštovanjem. Većina naučnika slažu se da su Mahabharata i Ramajana kao cjelina postala u vremenu između 600-300 godina prije Hrista. Nije isključeno da su oba ova epa postala mnogo ranije. Bhagavad Gita (Pjesma o božanstvu), smatra se najljepšim dijelom Mahabharate. Ova divna filozofska pjesma uživa visoko poštovanje ne samo Hindusa već cijelog svijeta. Za Hinduse je ona izvor inspiracije i duhovne djelatnosti, za zapadni svijet ona predstavlja najizrazitiji spomenik staroindijske kulture. Pored svoje čisto literarne vrijednosti, Bhagavad Gita, predstavlja jedno od najvažnijih djela za razumijevanje indijske misli. Ona sadrži u sebi sve osnovne misli indijskih filozofa izražene u sistemima Mimansa-Vedanta, Sankia-Joga i Njaja-Vajšešika. Mahabharata, a naročito Bhagavad Gita, intelektualni su odbljesak borbe onoga vremena kada su vrijednosti života bile poremećene.

Poslije filozofskih Upanišada, Gita predstavlja najvažniji prilog za izučavanje indijske filozofije. Gita spada među najrasprostranjenije knjige na svijetu. Među prvima koji su na Zapadu ocijenili veličinu i ljepotu indijske filozofije i književnosti bio je njemački filozof A. Šopenhauer. On je u persijsko-latinskom prevodu D. Anquetila čitao odlomke Upanišada, pa je između ostalog rekao: „To je najpoučnija i najuzvišenija lektira na svijetu; ona je bila utjeha moga života i biće utjeha moje smrti”

U Giti je sjedinjen ideal sa praktičnim životom. Otuda i dolazi njena opšta vrijednost.

Sve do sada navedeno u ovom tekstu i interesovanje za filozofiju, postalo je uzvišen razlog za ilustrovanje „Pjesme o božanstvu“.

Bhagavad Gita sadrži osamnaest poglavlja. Svako poglavlje je ilustrovano na dva načina.

Sva književna raskoš ove filozofske pjesme, posebna energija kojom je protkana, podsjeća na odgovornost pri ilustrovanju ovakvog djela. Riječ je o prožimanju između poezije i slikarstva. Još od davnina postoje takvi organski spojevi između ove dvije umjetnosti da ih možemo nazvati jednim modernim imenom: picto-poezija. Slikarstvo i poezija, je jedna umjetnost sa dva lica. Nadahnuta gigantskim djelom Bhagavad-Gitom, inerpretirala sam kroz ilustracije shodno snazi svog stvaralačkog duha, različitim izražajnim sredstvima i transponovala kroz sebe u orkestraciji boja i pokreta dijelove ove filozofske pjesme. Potrebno je bilo osim pikturalnog prenijeti i muzičko svojstvo koje sam osjećala čitajući ovu pjesmu.

Ovo potvrđuje jedna misao dr Dragana Jeremića: „ ... sve umjetnosti predstavljaju jedinstveno strujno kolo, a svi umjetnici jednu porodicu udruženu i vođenu jedinstvenim naporom da se čovjek domogne viših sfera od onih u kojima vodi svoj svakodnevni život“.

Nastojala sam likovnim sredstvima prenijeti ideju, misli i osjećanja pjesme, dati im novu formu. Život je forma, a forma način života. Umjetničko djelo je istovremeno i jedno i drugo, ali jedno u drugom, ne jedno pored drugog. Forma je materijalna struktura sadržaja i sadržaj je konceptualna i emocionalna energija forme, njen zaustavljen a ipak beskrajno produžen trenutak. Prateći nastanak i egzistenciju umjetničkog djela, saznaćemo da, prvo odbljesci materije – osjećanje i ideja- rađaju materiju, formu; zatim, tako stvorena forma, materija, i sama šalje odbljeske, zračeći energijom koja se u nama, posredstvom čitavog sistema nadražaja, zgušnjava u osjećanja i ideje. Umjetničko djelo živi ukoliko je oblikovana materija, forma, i ukoliko je njena radijacija snažna i aktivna. Nikakva konceptualnost nije moguća izvan materije-forme. I obrnuto, ne vrijedi odnos linije i boja izvan njihovog važenja. Problem je u otkrivanju te međuzavisnosti, u nalaženju pravih, ili bar mogućih korelata forme. Otuda potreba da se između vidljivih, plastičnih činilaca umjetničkog djela i njihove nevidljive, idejne i osjećajne emanacije uspostavi što realniji odnos: da se drugo tumači u funkciji prvog. Unutarnji proces ekspresije uporedan je, a ne istovetan sa spoljnim procesom njenog oblikovanja.

Umjetnički kvalitet Bhagavad-Gite, podstiče svijest čitaoca da zauzme osobeni ugao posmatranja ka duhovnom doživljaju. Umjetnička realnost je realnost u praksi. Problematika oka koje i gleda i vidi, tiče se u podjednakoj mjeri i slikara i recipijenta. Ono što oni gledaju izvor je informacija, ono što vide izvor je za razumijevanje i najtješnje je povezano sa razumijevanjem, sa suštinom čovjeka, sa ljudskošću samom. Nešto se može pojmiti u trenutku, onda kad ga oko ugleda, ali se razumije tek kad ga ono vidi. „Simultano oko“ je posrednik, sredina između znaka i označenog. Svako viđenje intendira neko značenje i tamo gdje je riječ o viđenju, riječ je i o razumijevanju, pa dakle i o značenju. Razumijevanje je jedan dio doživljaja svijeta. Jedan dio, ali upravo kroz taj dio svijet dolazi u djelo.

Pretpostavimo sad da nas i pjesnik u najljepšem redu vodi od jednog dijela predmeta ka drugima; pretpostavimo da on umije da nam vezu tih dijelova učini što je moguće jasnijom: koliko je njemu vremena za to potrebno? Ono što oko odjednom obuhvati on nam malo pomalo dobrojava primjetno sporo, i često se događa da smo pri posljednjoj crti zaboravili prvu. Međutim mi iz tih crta treba da predstavimo cjelinu: posmatrani dijelovi ostaju oku stalno prisutni; ono može stalno iznova da prelijeće preko njih; naprotiv, dijelovi koje smo čuli – za uho su izgubljeni ako ne ostanu u pamćenju. Pa i kad tu ostanu, koliko truda, koliko napora staje da sve njihove utiske obnovimo onako živo u istom redu, da ih u mislima, ma i s umjerenom brzinom, odjednom pregledamo da bismo došli do nekog eventualnog pojma o cjelini.

Treba uložiti neobičan napor da se misao pronađe ne više samo u verbalnom znaku, u riječi, koja je izgleda najprirodniji znak verbalnog, već, takođe, i u znaku koji je tako različit od riječi, kao što je figurativni znak uopšte ili muzički; to jeste, i „druge umjetnosti“ shvatiti strogo kao sistem znakova ili načina govora kroz koji se misao manifestuje, to jeste preko kojih misao konkretno postoji kao misao; na drugom mjestu zato što, kada je taj napor učinjen; treba shvatiti, takođe, da čak i u ovom slučaju, kao što je to bilo u slučaju riječi ili lingvističkog znaka, misao (cilj), upravo da bi se ispoljila ili ostvarila, jeste prinuđena da prilagodi samu sebe specifičnoj prirodi i odgovarajućim granicama znaka (sredstva) čija ograničenost (semantička, upravo) sačinjava, kao pretpostavka, normu izražajne umjetničke perfekcije same misli.