Hajnal Ramádi déli-középső része felett. A Bruiser különítmény Charlie szakaszának mesterlövész-megfigyelőhelye az ellenséges terület mélyén. A levegőben egy AH–64 Apache harci helikopter. Az ellenséges harcosok több ezer lövést adtak le a város felett átrepülő gépre

(A fotót a szerzők bocsátották rendelkezésre.)

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jocko Willink & Leif Babin: Extreme Ownership

Text copyright © 2015 by Jocko Willink and Leif Babin

Published by arrangement with St. Martin’ s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Novák Gábor, 2021

© XXI. Század Kiadó, 2021

borítóterv © Somogyi Péter

borítófotó © Shutterstock

ISBN 978 963 568 023 8

21. Század Kiadó - XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Szőllős Péter

Előkészítés Tóth Andrea

Ebook Hársfai László

Korrektúra Takács Andrea

Marc Leenek, Mike Monsoornak és Ryan Jobnak – három bátor harcosnak, SEAL-bajtársnak és barátnak –, akik bátran hordozták súlyos gépfegyverüket Ramádi életveszélyes utcáin, és feláldozták saját életüket, hogy mások tovább élhessenek.

ELŐSZÓ

Katonai pályafutásunk során számos kivételes vezető mellett szolgáltunk, és a közös jellemző, ami nagyszerű parancsnokká tette őket, az abszolút, korlátlan felelősségvállalás volt – nemcsak a felügyeletük alá tartozó eszközökkel, hanem minden mással kapcsolatban is, ami bármilyen mértékben érintette a küldetésüket. Ezek az emberek soha nem hibáztattak másokat. Nem kerestek kifogásokat. Ahelyett, hogy a kihívások és az akadályok miatt panaszkodtak volna, megoldásokat dolgoztak ki, és problémákat küzdöttek le. Eszközöket, kapcsolatokat és erőforrásokat mozgósítottak, hogy elvégezzék a munkát. Saját egójukat a feladatuk és a katonáik mögé helyezték. Ők valóban vezettek.

Az évek alatt, amióta hátat fordítottunk az aktív szolgálatnak, rengeteg üzleti szakemberrel dolgoztunk együtt, vezérigazgatóktól ügyvezetőkig, a legkülönfélébb üzletágakban – pénzügy, építőipar, gyártás, technológia, energia, kereskedelem, gyógyszeripar, egészségügy, de volt dolgunk a hadsereggel, a rendőrséggel, a tűzoltósággal és a gyors reagálású katasztrófavédelmi egységekkel is. A civil világ legsikeresebb szereplői ugyanezt a korlátlan felelősségvállalást gyakorolják – ahogy a legsikeresebb, legjobb teljesítményt nyújtó csapatokat is hasonló hozzáállás jellemezte saját szervezetükön belül.

Teljes felelősségvállalás című könyvünk első kiadása óta sok visszajelzést kaptunk az Egyesült Államokból és a világ különböző pontjairól, olyan olvasóktól, akiknek az életére pozitív hatást gyakorolt a könyv. Elmondták, hogy az abban lefektetett alapelvek alkalmazása megváltoztatta az életüket, és jobb emberré tette őket: hatékonyabb alkalmazottá, együttérzőbb házastárssá, felelősebb szülővé. Ha az emberek felhagynak a kifogások gyártásával, mások hibáztatásával, és mindenért felelősséget vállalnak az életükben, akkor hajlamosabbak lesznek cselekedni a problémák megoldása érdekében. Jobb vezetők, jobb követők, megbízhatóbb és aktívabban közreműködő csapattagok lesznek, akik sokkal céltudatosabban törnek céljaik felé. Ugyanakkor alázatosabbá is válnak – képesek lesznek megelőzni, hogy az egójuk rombolja a kapcsolatokat, és szembemenjenek a feladat és a csapat érdekeivel.

Számtalan történetet hallottunk arról, hogy ezeknek a harci vezetői alapelveknek az alkalmazása hogyan segített az olvasóknak elérni azt, amit mások – vagy akár saját maguk is – lehetetlennek tartottak. A Teljes felelősségvállalásnak köszönhetően világszerte rengeteg ember indított be sikeres vállalkozást vagy nonprofit szervezetet, részesült fontos előléptetésben, jutott felelősségteljesebb, jobb továbblépési lehetőséggel kecsegtető, fontosabb munkakörhöz, produkált elképzelhetetlennek hitt eredményeket, részesült különleges elismerésben a csapat kiemelkedő tagjaként, vagy érte el a célját, bármi legyen is az.

Mindennap hallunk új történeteket – különféle emberekről, vállalkozásokról, üzletágakról. A részletek változnak. A karakterek eltérők. Az események kibontakozásában mindig van egy kis eltérés. A végeredmény azonban ugyanaz. És az „el sem hiszem, milyen jól működik” nagyon gyakori reakció.

Az alapelvek egyszerűek, de nem könnyűek. Felelősséget vállalni a hibákért és a kudarcokért kemény döntés. De ez a kulcs a tanuláshoz, a megoldások kidolgozásához, és végeredményben a győzelemhez. Azok, akik sikeresen alkalmazzák ezeket az alapelveket, köröket vernek a világ többi részére.

A Teljes felelősségvállalás megjelenését követően az iraki harcmezőn megtanult harci vezetéselméleti alapelveket világszerte olvasók százezrei ismerték meg, értelmezték és alkalmazták. Vezetői tanácsadó cégünkön, az Echelon Fronton keresztül további több ezer emberrel dolgoztunk együtt, és a közösségi média által is tömegekhez jutottunk el. Szerencsésnek mondhatjuk magunkat, mert sokuktól napi szinten kapunk visszajelzéseket. És a reakciók hihetetlenek: „sorsfordító”, „a valaha olvasott legjobb vezetői kézikönyv”, „pontosan erre volt szükségem”.

Elmondják, hogyan tanultak még többet a könyv második, harmadik, negyedik elolvasásakor. Nekünk mint alkotóknak nincs nagyobb elismerés, mint amikor dedikáljuk a Teljes felelősségvállalás példányait, és látjuk a könyvben a színes jelölőcédulákat, a kiemelt vagy aláhúzott sorokat, a szamárfüles, jegyzetekkel teli margójú lapokat. Ezek árulkodnak róla, hogy a lelkes olvasók gyakran használják útmutatóként, miközben a magán- és üzleti élet kihívásai közt manővereznek. Ezek a visszajelzések és megfigyelések inspirálnak minket, hogy még keményebben dolgozzunk.

Ami azonban még ennél is örömtelibb – amikor az EREDMÉNYEKRŐL értesülünk.

Katonai vezetők jelentkeznek a frontvonalból, akik országunk ellenségeivel szemben kezdték alkalmazni az alapelveket; ezek az emberek „a felettesek megpuhításával” érték el, hogy megkapják a hozzájárulást a kritikus fontosságú harctéri küldetések teljesítéséhez vagy az erőforrások megfelelő kiaknázásához. Gigantikus, multinacionális vállalatok vezérigazgatói mesélik el részletesen, hogyan építették be rendszerükbe a teljes felelősségvállalás elvét, és hogyan figyelték a ranglétra különböző fokain álló alkalmazottaikat, akik vezetővé léptek elő. Érkeznek visszajelzések olyan első kísérletezőktől, akik hivatalos kiképzési programjukban alkalmazták a Teljes felelősségvállalás leckéit, hogy feszült és veszélyes helyzetekben hatékonyabban tudják vezetni katonáikat. A történeteik csak megerősítik bennünk mindazt, amit a SEAL-egységeknél megtanultunk: a harcmezőn a vezetés a legfontosabb dolog, és a jó vezetés alapelvei sosem változnak, függetlenül a küldetéstől, a környezettől és a résztvevőktől. A vezetés az vezetés.

Együtt dolgoztunk egy építővállalat egyik részlegével, amelyik azzal a gyászos fenyegetéssel szembesült, hogy a szisztematikus biztonsági problémák miatt be kellene zárniuk a boltot. Ám amint az alkalmazottak áttértek a teljes felelősségvállalás rendszerére, a részleg nemcsak kivívta a jogot a működés folytatására, de biztonsági szempontból az első helyre került az egész cégnél. Segítettünk vállalatoknak áramvonalasítani a termelési folyamatot, határidőket megállapítani a termék leszállítására, és befejezni nagyszabású projekteket a megadott idő- és költségkereten belül. Fiatal, rátermett, lelkes, de a főnökükkel meglévő ellenséges kapcsolatuk miatt küszködő vezetőknek nyújtottunk útmutatást, hogyan tegyék gyakorlattá a „nincs kifogáskeresés és mások hibáztatása” gondolkodásmódot. Azzal, hogy vállalták a felelősséget, visszafogták az egójukat, és elfogadták, hogy ők a hibásak a kapcsolat nehézsége miatt, máris sokat javítottak az adott kapcsolaton, és helyreállították a bizalmat feletteseikben. Ennek eredményeképpen rövidesen elismerésben részesültek kivételes teljesítményük miatt. Az orvosi szakma vezetői mesélték nekünk, hogy amikor elmagyarázták csapatuknak a „miértet”, és az utasításokat „egyszerű, érthető és tömör” formában kommunikálták, azzal nagymértékben fokozták hatékonyságukat, és így életeket mentettek a műtőben.

Tanúi voltunk, hogy a tűzoltóságok kiképzőparancsnokai kézikönyvként használják a Teljes felelősségvállalást, megtanítják alárendeltjeiknek a „fedezés és mozgás” elvét, hogy jobban együtt tudjanak működni csapatként, és így hatékonyabban szolgálhassák közösségüket, miközben ők maguk is nagyobb védelmet élveznek. Sok rendőrtiszt, akit nagyobb felelősséggel és hatáskörrel járó pozícióba léptettek elő, jórészt a Teljes felelősségvállalás alapelveinek tulajdonítja sikerét.

Számos iskolai tanár, oktató és edző számolt be arról, hogy ennek a könyvnek a koncepciói tették őket jobbá a szakmájukban, ami által eredményesebben tudták átadni ismereteiket, és javítottak tanítványaik, sportolóik életminőségén. Lelkészektől és missziós csoportoktól kaptunk visszajelzéseket, hogy a Teljes felelősségvállalás hatékonyabbá tette csapatukat, és ennek köszönhetően erőteljesebb befolyást tudtak gyakorolni a rászorulók életére.

Házastársak mesélték el, hogy a Teljes felelősségvállalás megmentette a házasságukat. Amint felhagytak az ujjal mutogatással és egymás hibáztatásával, egyből képesek voltak magukba nézni, hogy megkeressék, miért tudnának felelősséget vállalni egy kedvezőbb végkimenetel érdekében. A kapcsolatuk így helyreállt és megerősödött.

Nagyon sokat jelent nekünk, ha ilyen hosszú távú, kivételes hatást tapasztalunk. Azért írtuk ezt a könyvet, hogy segítsünk másoknak – vezetőknek és reménybeli vezetőknek – jobb emberré válni, hogy sikeresebb és teljesebb életet élhessenek, lelkesebbek és hatékonyabbak legyenek, és pozitív módon befolyásoljanak mindenkit maguk körül.

Segíteni abban, hogy mások jobb életet élhessenek, számunkra egyfajta tiszteletadás is azoknak az embereknek az öröksége és hagyatéka iránt, akikkel együtt harcoltunk, és akik az utolsó pillanatig mindent beleadtak. Örökké az adósaik maradunk.

Hiszünk ezekben az alapelvekben, mert tanúi voltunk elképesztő eredményességüknek, nemcsak a harcmezőn, de az üzleti és magánéletben is. Lelkesen figyeljük, ahogy az üzenet egyre jobban terjed, és ahogy a teljes felelősségvállalás elve folyamatosan arra ösztönöz minden vezetőt, minden követőt, minden embert, hogy még hatékonyabb legyen, és beteljesítse végső rendeltetését: vezetni és győzni.

INDULÁS!

Jocko Willink és Leif Babin

2017. július

ELŐHANG

„Szóval, ott voltam…”

Számtalan dicsőséges háborús történet kezdődik így. A SEAL-egységeknél mindig gúnyt űztünk azokból, akik eltúlzott sztorikat meséltek saját magukról. Egy tipikus, szándékosan felfújt háborús történet saját magunkról valahogy így kezdődött: „Szóval – nem kamuzom – ott álltam térdig a gránátok biztosítószegeiben…”

Ez a könyv nem valakinek a felmagasztalt háborús története. SEAL-ként magasan képzett, sokoldalú egyének csapataként tevékenykedünk, akik talán a létező legkeményebb katonai kiképzésen és a legszigorúbb szűrési folyamaton mentek keresztül. Ám a SEAL-programban minden A CSAPAT-ról szól. Az egész jóval több, mint a részek összessége. Hivatásos hadviselő közösségünket egyszerűen csak „A Csapatnak” hívjuk, magunkat pedig „csapattagoknak”. Ez a könyv a mi megfigyeléseink révén és a mi egyéni látószögünkből ismerteti a SEAL harci műveleteit – és a vezetésben és irányításban szerzett tapasztalatainkat ülteti át az üzleti világba.

Ugyanakkor SEAL-műveleteink nem rólunk mint egyénekről szóltak – a történeteink főszereplője az a SEAL-szakasz és -különítmény, amelyeket volt szerencsénk vezetni. Chris Kyle, a SEAL mesterlövésze és az Amerikai mesterlövész című sikerkönyv szerzője – ennek alapján készült a film is – szintén tagja volt annak az egységnek. Ő volt a Charlie szakasz első számú mesterlövésze, és a Bruiser különítmény első embere. Szerepet játszott a könyvben ismertetett harci eseményekben, akárcsak számos bajtársa, akik megérdemelnék ugyan az elismerést, mégsem kerültek reflektorfénybe. Ezek a történetek nem kizárólag a mi történeteink, hanem azoké a bajtársaké és parancsnokoké is, akikkel együtt szolgáltunk és harcoltunk – a csapaté. A harci példákban leírjuk, hogyan szembesültünk az akadályokkal csapatként, és hogyan küzdöttük le őket együtt. Elvégre, ha nincs csapat, nincs vezetés sem.

A vietnámi háború és a globális terrorizmus ellen vívott harc közötti időszakban az Egyesült Államok hadereje megélt egy 30 éves időszakot, amikor gyakorlatilag nem került sor elhúzódó harci műveletekre. Néhány kisebb, fellángoló konfliktustól eltekintve (Grenada, Panama, Kuvait, Szomália) mindössze maroknyi amerikai katonai vezető szerzett valódi, értékes harci tapasztalatot. A SEAL-egységek számára ezek voltak az „aszályos évek”. Azok ugyanis, akik Vietnám dzsungeleiben valódi harci műveletekben szolgáltak, nyugdíjba vonultak, az átadott vezetési tapasztalatok lassan elhalványultak.

Mindez megváltozott 2001. szeptember 11-én, amikor az Egyesült Államok területén végrehajtott rettenetes terrortámadások újabb elhúzódó konfliktusba taszították Amerikát. Az Irakban és Afganisztánban vívott több mint egy évtizeden át tartó folyamatos háború és harci műveletek kitermelték az amerikai haderő új vezetői generációját. Ezeket a vezetőket nem tantermekben, hipotetikus képzésekkel és elméletekkel készítették fel, hanem első kézből szereztek gyakorlati tapasztalatokat a harctéren – az első vonalban.{1} A vezetési elméleteket a harc során tesztelték, a hipotéziseket éles tűzben tették próbára. Az Egyesült Államok katonai szervezeteinél vérrel írták újra az elfeledett háborús leckéket. A kiképzés során kidolgozott vezetéselméleti alapelvek egy része a tényleges harcban hatástalannak bizonyult. Így a hatékony vezetési módszereket tovább finomították, a hatástalanokat pedig egyszerűen elvetették, kinevelve ezzel a harci vezetők új generációját minden haderőnemben – szárazföldi alakulatok, tengerészgyalogság, haditengerészet, légierő –, illetve a szövetségeseknél is. A haditengerészet SEAL-egységei ennek az átalakulásnak az élén álltak, úgy bukkantak elő a háború diadalaiból és kudarcaiból, hogy teljesen kikristályosodott bennük, mi kell ahhoz, hogy sikerrel járjanak még a legnagyobb kihívást jelentő környezetben is, amit egy háború csak produkálhat.

Ezek az új generációs hadvezetők rengeteg háborús kalandot éltek meg. Többévnyi sikeres működés után – beleértve a hősies rajtaütést Oszama bin Ladenen – az Egyesült Államok haditengerészetének SEAL-katonái felkeltették a közvélemény érdeklődését, és több figyelem irányult rájuk, mint azt a legtöbben szerették volna. Ez a reflektorfény szervezetünknek olyan aspektusait is megvilágította, amelyeknek inkább titokban kellett volna maradniuk. Ebben a könyvben gondosan ügyelünk arra, hogy ne rántsuk le a leplet még jobban. Nem beszélünk titkos programokról, és nem sértjük meg a műveleti tapasztalatainkkal kapcsolatos titoktartási kötelezettségeket.

Számos SEAL-beszámolót írtak már – néhányat tapasztalt és köztiszteletben álló katonák, akik szerették volna továbbadni közösségünk hősies tetteit és eredményeit; másokat olyan egykori SEAL-ek, akik nem sok mindennel járultak hozzá a közösséghez. Sok más SEAL-csapattársunkhoz hasonlóan mi sem néztük jó szemmel egyik-másik SEAL-könyv megjelenését.

Akkor miért döntöttünk mégis a könyvírás mellett? Harctéri vezetőkként kudarcainkon és sikereinken keresztül hihetetlenül értékes tapasztalatokra tettünk szert. Hibákat követtünk el, és tanultunk belőlük; rájöttünk, mi működik, és mi nem. SEAL-vezetőket képeztünk, és figyeltük, ahogy nehéz harci körülmények között is sikeresen alkalmazzák az általunk elsajátított alapelveket. Később, amikor civilekkel dolgoztunk együtt az üzleti szektorban, ismét azt tapasztaltuk, hogy a harcok során követett vezetéselméleti alapelvek ugyanolyan eredményességgel működnek cégek és cégvezetők esetében is. Sokan kérték – SEAL-ek és üzletemberek egyaránt –, hogy konkrét módon dokumentáljuk ezt a tudást, amire azután a vezetők referenciaként tekinthetnek.

Azért írtuk ezt a könyvet, hogy az elsajátított vezetéselméleti irányelveket megőrizzük a következő generációk számára, hogy ne merüljenek feledésbe; hogy miközben új háborúk robbannak ki és érnek véget, a létfontosságú leckéket ne kelljen újratanulni – még több vérrel újraírni. Azért írtuk, hogy a vezetéselméleti leckék továbbra is segítsék a csapatokat, nemcsak a harctéren, de minden vezetési szituációban – bármilyen céget, közösséget vagy szervezetet, ahol emberek csoportja próbál elérni egy célt – végrehajtani egy küldetést. Azért írtuk, hogy a vezetők, bárhol is legyenek, alkalmazhassák az általunk is elsajátított, vezetéshez és győzelemhez szükséges irányelveket.

Kik is vagyunk mi, hogy ilyen könyvet írjunk? Úgy tűnhet, hogy bárki, aki azt hiszi, képes megírni egy könyvet a vezetési módszerekről, oda képzeli magát, ahová minden vezető szeretne eljutni. Csakhogy mi messze nem vagyunk tökéletesek. Vezetőként is mindennap tanulunk és gyarapodunk, ahogy azt minden más vezetőnek is tennie kellene, ha egy kicsit is őszinte önmagához. Mi egyszerűen csak elég szerencsések vagyunk, és rengeteg vezetési kihívással szembesültünk, ami értékes tanulságokkal szolgált számunkra. Ez a könyv a mi legjobb tudásunk szerinti kísérlet arra, hogy továbbadjuk ezeket a tanulságokat – nem egy emelvényről vagy felsőbbrendű pozícióból, hanem egészen alulról, ahol a kudarcaink sebei is jól látszanak.

Jocko Willink és Leif Babin vagyunk, SEAL-tisztek, akik együtt szolgáltak az iraki Ramádiban, az Iraki Szabadság Hadművelet (Operation Iraqi Freedom) idején. Ott ismertük meg egészen közelről a háború lealacsonyító megpróbáltatásait. Abban a szerencsében részesültünk, hogy elképesztően hatékonynak bizonyuló, fantasztikusan teljesítő, győztes csapatokat építhettünk fel, képezhettünk ki és vezethettünk. Első kézből tapasztaltuk meg az önhittség veszélyeit. Egy olyan harci zónában szolgáltunk, ahol a pozíciónkat bármikor felülmúlhatta a jól felfegyverzett ellenséges katonák túlereje. Megtudtuk, mit jelent kudarcot vallani – volt, hogy legyőztek, megleptek, kicseleztek, vagy egyszerűen csak megfutamítottak minket. Ezek a leckék voltak a legkeményebbek, de talán a legfontosabbak is. Megtanultuk, hogy a jó vezetéshez szükség van a küldetésbe vetett hitre, valamint megingathatatlan állhatatosságra, hogy győzelmet érjünk el, különösen, amikor a kételkedők eleve megkérdőjelezik a győzelem lehetőségét. SEAL-parancsnokként kidolgoztunk, teszteltünk, igazoltunk és beillesztettünk egy egész sor vezetési elvet, menedzselési és szervezési gyakorlatot. Majd létrehoztuk a SEAL vezetői tréninget, és segítettünk megfogalmazni az alapelveket a SEAL-parancsnokok következő generációja számára.

A mi SEAL-különítményünk végigszolgálta a később ramádi csataként elhíresült eseményeket. Ezt a könyvet azonban nem történelmi beszámolónak szánjuk a harci műveletekről. Ilyen szűk terjedelemben nem is tudnánk számba venni az ott szolgáló, harcoló, vérző és életüket vesztő férfiak és nők tetteinek ás áldozatainak históriáját. Mi, szerzők és a Ramádiban szolgáló SEAL-ek csodálattal és tisztelettel figyeltük azoknak az egységeknek a bátorságát, elkötelezettségét, professzionalizmusát és önzetlenségét, amelyekkel együtt szolgáltunk a szárazföldi parancsnokság 28. gyalogsági dandárharccsoport 2. dandárja, valamint az 1. páncéloshadosztály 1. dandárja alatt (ezek együtt alkották a Ready First dandárharccsoportot). Ezekben az alakulatokban bátor és nagy múltú egységek egész sora kapott helyet, a szárazföldi parancsnokság (US Army){2} és a tengerészgyalogság kötelékéből egyaránt. Egy önálló könyv (vagy inkább könyvsorozat) kellene ahhoz, hogy beszámoljunk hősiességükről és a küldetés, illetve a hazánk iránti tántoríthatatlan elkötelezettségükről. Isten áldja mindannyiukat!

A Ramádiért harcoló bajtársi kötelékben ott volt a mi SEAL-egységünk is: a Bruiser Haditengerészeti Speciális Különítmény. Ismételjük, a következő fejezetekben ismertetett harctéri események nem történelmi beszámolóként szolgálnak. Bár idézeteket használtunk fel, hogy továbbítsuk párbeszédeink üzenetét, ezek az idézetek nem teljesen pontosak, sokat alakított rajtuk az idő múlása, a formátum korlátai, illetve az emlékezet hiányossága. A SEAL harci cselekményeit gondosan megszerkesztettük vagy átalakítottuk, hogy elrejtsünk bizonyos taktikákat, technikákat és eljárásokat, és megőrizzük a bizalmas információkat azzal kapcsolatban, hogy az egyes műveletekre mikor és hol került sor, illetve ki vett részt bennük. A kézirat ellenőrzése és jóváhagyása a Pentagon biztonsági ellenőrzési folyamatának megfelelően, a védelmi minisztérium követelményei szerint megtörtént. Mindent megtettünk, hogy titokban tartsuk SEAL-bajtársaink személyazonosságát – azokét, akikkel együtt szolgáltunk, és azokét is, akik a mai napig veszélynek teszik ki magukat. Csendes hivatásosok ők, akik nem vágynak elismerésre. A legmélyebb elhivatottsággal vállaltuk védelmük komoly felelősségét.

Ugyanilyen elővigyázatossággal jártunk el a Ready First dandárharccsoport többi harcosa esetében is. Ezeknek a bátor katonáknak és tengerészgyalogosoknak az azonosításánál szinte csak a rendfokozatot használtuk. Ezzel nem az érdemeiket vagy a jelentőségüket akarjuk kisebbíteni, csak szeretnénk biztonságban tudni a személyazonosságukat.

Hasonlóképpen megtettünk minden tőlünk telhetőt, hogy védjük vezetői és menedzsment tanácsadó cégünk, az Echelon Front LLC ügyfeleit. Nem használtunk cégneveket, az egyének nevét megváltoztattuk, elrejtettük az iparág-specifikus információkat, és néhány esetben a pozíciókat is módosítottuk az egyének és cégek védelme érdekében. Az ő névtelenségük szent és sérthetetlen. Bár az üzleti világban megtanult leckékről szóló történetek valós tapasztalatainkon alapulnak, néhány esetben összevontunk helyzeteket, tömörítettük az idővonalat, és módosítottuk a történetszálat, hogy nagyobb hangsúlyt tudjunk helyezni az illusztrálni kívánt irányelvekre.

A könyv ötlete abból a felismerésből született, hogy a SEAL harctéri sikerei szempontjából kritikus fontosságú irányelvek – hogyan képezi ki és készíti fel a SEAL a parancsnokait, hogyan állítanak össze ők kiemelkedő teljesítményt nyújtó csapatokat, és hogyan vezetik az embereiket – közvetlen módon alkalmazhatók bármilyen csoportra, szervezetre, cégre, üzletágra, és tágabb értelemben a civil életre is. Könyvünk megismerteti az olvasóval sikerünk receptjét: azt a beállítottságot és azokat a vezérlő irányelveket, amelyek lehetővé teszik a SEAL-parancsnokok és harci egységek számára, hogy kimagasló eredményeket érjenek el. Bemutatja, hogyan lehet alkalmazni ezeket közvetlenül az üzleti és magánéletben, és hogyan lehet hasonló sikereket elérni velük.

TELJES
FELELŐSSÉG-
VÁLLALÁS

A Bruiser különítmény SEAL-jei halálos géppuska- és gránáttüzet zúdítanak a dzsihádistákra egy tisztogatási műveletben, Ramádi délkeleti részén

(A fotót a szerzők bocsátották rendelkezésre.)

BEVEZETÉS
Ramádi, Irak – A harctéri parancsnok dilemmája

Leif Babin

Csak a dízelmotorok halk morgását lehetett hallani, ahogy a Humveek{3} konvoja megállt a csatorna mentén futó úton. A sötétben minden irányban iraki szántóföldek és datolyapálma-ligetek terültek el. Csendes éjszaka volt, csak a távolban ugatott fel néha egy kutya, és mindössze egyetlen pislákoló fény árulkodott az iraki falu közelségéről. Ha a hírszerzési jelentések nem tévedtek, ebben a faluban szállt meg egy magas rangú terrorista vezér, valószínűleg jól felfegyverzett kíséretével együtt. A konvojra és az útra teljes sötétség borult, az emberi szem szinte csak a tökéletes feketeséget érzékelte körös-körül. Éjjellátó szemüvegünk zöld derengésében azonban élénk mozgást láttunk: egy szakasznyi haditengerészeti SEAL-katona sisakban, testpáncélban, teljes felszerelésben, egy iraki különítménnyel együtt leugrált a járművekről, és villámgyorsan járőralakzatot vett fel.

Egy robbanószer-hatástalanító specialista (EOD), vagyis tűzszerésztechnikus előrement ellenőrizni a csatornát átszelő földhidat. A lázadók gyakran helyeztek el halálos robbanóeszközöket az ilyen „fojtópontoknál”. Némelyik elég erős volt hozzá, hogy a repülő, éles fémdarabok és a perzselő hőség infernójában egy egész járművet elintézzen, a benne ülőkkel együtt. Az út előttünk egyelőre tisztának tűnt, a SEAL-ek és iraki katonák rohamegysége halkan átlopakodott a hídon az épületcsoport felé, ahol a jelentések szerint a terroristák megszálltak. A hírhedt, különösen kegyetlen iraki al-Kaida-emír, aki amerikai katonák, iraki biztonságiak és ártatlan civilek életének kioltásáért volt felelős, hónapok óta sikeresen csúszott ki minden hurokból. Most remek lehetőség adódott, hogy elfogjuk vagy megöljük, mielőtt végrehajtaná a következő támadást.

A SEAL-rohamegység végigsietett a lakóházakat körülvevő magas falak közötti szűk utcán, és megállt a célpontépület ajtajánál.

BUMM!

Az irányított robbanótöltet mély dörrenése darabokra szaggatta az éjszaka csendjét. A házban tartózkodóknak pokoli ébresztő lehetett, amikor az ajtó berobbant, és agresszív, állig felfegyverzett, tüzelésre kész férfiak nyomultak be az épületbe. A Humveek keresztülhajtottak a földhídon, végigszáguldottak az utcán, ahol egyszerre csak egy autó fért el, és elfoglalták az épület körüli biztonsági pozíciókat. Mindegyik jármű tornyában egy nehézgéppuskás SEAL őrködött, készen rá, hogy szükség esetén tűzfedezetet biztosítson.

Én voltam a helyszíni egység parancsnoka, a művelet rangidős SEAL-tisztje. Éppen kiléptem a parancsnoki járműből az utcára, amikor valaki felkiáltott:

– Van egy surranónk!

A közelben álló EOD-specialistánk vette észre a „surranót”, ami azt jelentette, hogy valaki menekül a célpontépületből. Talán maga a terrorista, vagy valaki, akinek tudomása van a hollétéről. Nem engedhettük elszökni. Csak az EOD-specialista és én voltunk olyan helyzetben, hogy üldözőbe vegyük, és így is tettünk. Végigkergettük az emberünket egy keskeny sikátoron, megkerültünk egy épületcsoportot, és bevetettük magunkat egy másik sötét mellékutcába, amely párhuzamosan futott azzal, ahol a Humveeink parkoltak. Végül utolértük a tradicionális arab disdását{4} viselő, középkorú iraki férfit. Ahogy azt tanultuk, gyorsan földre kényszerítettük és rögzítettük a kezét. Nem láttunk nála fegyvert, de lehetett gránát a zsebében, vagy ami még rosszabb, a ruhája alatt viselhetett öngyilkos robbanóövet. Az ilyen, a magas szintű terroristákkal kapcsolatban álló emberek mindig hordhattak maguknál halálos eszközöket, ezért eleve ennek feltételezéséből indultunk ki. A biztonság kedvéért sietve átkutattuk.

Abban a pillanatban ráeszméltem, hogy teljesen egyedül vagyunk, elszigetelődve az egységünktől. A SEAL-rohamcsapat többi tagjának fogalma sem volt róla, hol lehetünk. Nem maradt időnk értesíteni őket. Még abban sem voltam biztos, merrefelé lehetünk az ő helyzetükhöz viszonyítva. Körülöttünk nem biztosított épületek háztetői és sötét ablakai, ahol ellenséges harcosok rejtőzhettek, készen arra, hogy ránk szabadítsák a poklot. Minél előbb vissza kellett mennünk, és felvenni a kapcsolatot az egységgel.

Ám mielőtt megbilincselhettük volna az emberünket, hogy elvégezzünk rajta egy alapos motozást, mozgást érzékeltem. Ahogy éjjellátó szemüvegemmel végignéztem a keskeny utcán, alig 40 méternyire hét vagy nyolc férfit láttam befordulni a sarkon. Állig fel voltak fegyverkezve, és gyorsan közeledtek felénk. Az elmém a másodperc egy töredékéig megkérdőjelezte, amit a szemem látott. Pedig ez maga volt a valóság: az AK–47 fegyverek eltéveszthetetlen körvonalai, egy RPG–7{5} vállról indítható rakétavető, és legalább egy hevederes géppuska. Nem azért jöttek, hogy kezet rázzanak velünk. Ezek az ellenséges harcosok támadni készültek.

Az EOD-specialista és én pokolian kényes helyzetbe kerültünk. Az ártalmatlanná tett iraki férfit és potenciális terroristát még nem motoztuk meg, és ez a szituáció hatalmas kockázatot rejtett. Vissza kellett vonulnunk, és csatlakozni az egység többi részéhez. Mivel nagyobb ellenséges erő közeledett, komoly tűzerővel, minden tekintetben hátrányos pozícióban találtuk magunkat. Nagy szükség lett volna továbbá arra is, hogy újra átvegyem a parancsnokságot, és a foglyokkal való bajlódás helyett a támadóerőt irányítsam, valamint koordináljak a távoli támogató erőkkel. És mindezt azonnal végre kellett hajtani.

Korábban is szolgáltam már Irakban, de még soha nem kerültem ilyen helyzetbe. Bár a filmekben és a videójátékokban gyakran láthatunk harci jeleneteket, ez most nem a mozi volt, és határozottan nem valamiféle játék. Itt felfegyverzett, veszélyes emberek akartak amerikai és iraki katonákat ölni. Ha bármelyikünk a fogságukba esik, arra elmondhatatlan kínzások várnak, majd egy kamera előtti lefejezés, hogy az egész világ lássa. Semmi mást nem akartak jobban, mint végezni velünk, és ennek érdekében akár tucatnyian is hajlandók lettek volna feláldozni magukat.

Elöntött az adrenalin, a vér dobolt a fülemben, tudtam, hogy minden töredékmásodperc számít. Ez a helyzet a legrátermettebb vezetőt és a legharcedzettebb veteránt is komoly próba elé állította volna. Közvetlen felettesem – különítményünk parancsnoka, Jocko Willink korvettkapitány – szavai visszhangoztak a fejemben, azok a szavak, amelyeket naponta hallottunk a kiképzés és felkészítés egy éve alatt: „Nyugodj meg! Nézz körül! Hozz döntést!” SEAL-szakaszunkat és -különítményünket tucatnyi fajta kétségbeejtő, kaotikus és nyomasztó szituációban képezték ki, elképesztő intenzitással, éppen azért, hogy a hasonló helyzetek ne érjenek váratlanul. Tudtam, hogyan alkalmazzam a harc alapszabályait, amiket Jocko a fejünkbe vert: fedezés és mozgás, egyszerűsítés, rangsorolás és végrehajtás, decentralizált parancsnoklás. A harc alapszabályai jelentették a kulcsot ahhoz, hogy ne csak túléljünk egy ehhez hasonló, kétségbeejtő helyzetet, hanem előnyt kovácsoljunk belőle, lehetővé téve, hogy teljes mértékben uraljuk az ellenséget, és győzzünk. Ezek a szabályok irányították következő cselekedetemet.

Rangsorolás: a számos sürgető feladat ellenére, ha az elkövetkező néhány másodpercben nem kezelem a felénk közeledő fegyveresek problémáját, akkor semmi más nem számít, mert meghalunk. Ami még rosszabb, az ellenséges harcosok folytatni fogják a támadást, és lehet, hogy még több SEAL-lel végeznek. Ez volt az első pont a prioritási listámon.

Végrehajtás: Colt M4 puskámmal habozás nélkül harcba szálltam a közeledő harcosokkal, három vagy négy golyót eresztettem a legelöl haladó RPG-s mellébe. Amint a földre hanyatlott, átváltottam a következő rosszfiúra, majd a következőre. A torkolattűz és a lövések hangja hallótávolságon belül mindenkivel tudatta, hogy tűzharc alakult ki. Az ellenséges harcosok csoportja nem erre számított. Pánikba estek, és aki még tudott mozogni, az gyorsan visszavonult arra, amerről érkezett. Néhányan csak másztak, mások a sebesülteket és haldoklókat vonszolták be a sarok mögé, miközben folyamatosan tűz alatt tartottam őket. Tudtam, hogy legalább hármat vagy négyet eltaláltam. Bár a lövések pontosak voltak, és a testek közepébe fúródtak, az 5,56-os lőszerek nem rendelkeztek elég nagy átütőerővel. A rosszfiúk a sarok mögé húzódtak, néhányan biztosan meghaltak, vagy halálosan megsebesültek. Ám a sértetlenek hamarosan rendezik soraikat, újra támadnak, és közben valószínűleg még többen csatlakoznak hozzájuk.

Mozognunk kellett. Bonyolult terv kidolgozására nem maradt idő. Azt a luxust sem engedhettem meg magamnak, hogy pontosan meghatározzam az irányt egyetlen társam, az EOD-specialista számára. De azonnal lépnünk kellett. Miután kezeltük a legmagasabb prioritású problémát – a támadásra készülő, felfegyverzett ellenséges harcosokat –, és a veszélyt ideiglenesen elhárítottuk, a következő legsürgetőbb feladat az volt, hogy visszavonuljunk, és felvegyük a kapcsolatot a SEAL-rohamegységgel. Ehhez az EOD-tűzszerész és én a „fedezés és mozgás” szabályát alkalmaztuk – vagyis csapatmunkát végeztünk. Én fedezőtüzet biztosítottam, amíg ő hátrébb vonult olyan pozícióba, ahonnan ő fedezhetett engem. Aztán én foglaltam el új helyet, és fedeztem őt. Így, cikcakkban hátrálva indultunk vissza az egységünkhöz, magunkkal vonszolva foglyunkat. Amint beértünk egy merőleges utca kőfalának védelmébe, fegyveremmel a másik utcát pásztázva megvártam, hogy a tűzszerész alaposan megmotozza a foglyot. Nem találtunk nála fegyvert, ezért folytattuk az utunkat, és végül csatlakoztunk a főerőhöz, ahol átadtam emberünket a rohamegység mellé rendelt fogolykezelő csapatnak. Azonnal újra elfoglaltam egységparancsnoki pozíciómat, és utasítottam a járművekért felelős beosztott parancsnokot, hogy az egyik, .50-es kaliberű géppuskával felszerelt Humveet mozgassa át másik pozícióba, ahonnan visszaverheti az ellenséges harcosok támadását. Azután szóltam a rádiósunknak, hogy lépjen kapcsolatba a kilométerekre lévő Taktikai Műveleti Központtal (TOC), tájékoztassa őket a helyzetről, és kérjen tőlük légi támogatást.

A következő fél órában a lázadó harcosok megpróbáltak lekötni minket, és több száz lövést adtak le az irányunkba. Mi azonban mindvégig egy lépéssel előttük jártunk, és egyik támadásukat vertük vissza a másik után. Kiderült, hogy a férfi, akit elfogtunk, nem a célpontunk. Rövid ideig fogva tartottuk, átadtuk egy fogolytábornak, ahonnan végül szabadon távozhatott. Aznap éjjel nem találtuk meg a célpontunkat. Az iraki al-Kaida emírje a jelek szerint nem sokkal az érkezésünk előtt távozott. Viszont végeztünk jó néhány katonájával, és értékes hírszerzési információkat szereztünk tervezett műveleteiről és a szervezet felépítéséről. Bár elsődleges célunkat nem sikerült teljesítenünk, demonstráltuk a terroristáknak és támogatóiknak, hogy nincs olyan hely, ahol biztonságban elrejtőzhetnének. Ezzel valószínűleg arra kényszerítettük célpontunkat (legalábbis rövid távon), hogy minden figyelmével saját túlélésére összpontosítson ahelyett, hogy a következő támadását tervezgetné. Így amerikai életeket védtünk meg, nem beszélve az iraki biztonsági erőkről és az ártatlan civilekről, s ez valamennyire vigasztalásként szolgált.

Számomra a legnagyobb hasznot az elsajátított vezetési tanulságok jelentették. Némelyik nagyon egyszerű volt – például annak elismerése, hogy bármilyen harci művelet előtt sokkal alaposabban át kell tanulmányoznom a térképet, és memorizálnom a célpontot körülvevő területet, arra az esetre, ha a helyszínen valamiért nem tudnék azonnal hozzáférni egy térképhez. Voltak eljárásbeli tanulságok is, például, hogy egyértelműen tisztázni kell minden résztvevővel, meddig szabad üldözni a surranókat anélkül, hogy előbb koordinálnának a csapat többi részével. Stratégiai lecke is akadt: a harc szabályainak megértésével és megfelelő alkalmazásával nemcsak túléltünk, de uraltunk is egy nehéz és veszélyes helyzetet. Ahogy rajtam kívül egy egész generációnyi SEAL-parancsnok megtanulta, ezek a szabályok ugyanolyan hatékonysággal alkalmazhatók heves tűzharcban, mint a kevésbé dinamikus és feszült helyzetekben. Ezek vezéreltek engem a Ramádiban hónapokon át zajló városi harcban, SEAL-tiszti karrierem során, és azontúl is.

Ugyanezek az irányelvek jelentik a kulcsot bármilyen csapat sikeréhez a harcmezőn, vagy az üzleti világban – bármilyen szituációban, ahol egy csapatnyi embernek együtt kell működnie egy feladat elvégzése, egy küldetés végrehajtása érdekében. Amikor valamilyen csapatra, csoportra vagy szervezetre alkalmazzuk, a harc szabályainak tökéletes megértése és végrehajtása csak egy dolgot eredményezhet: a győzelmet.

VEZETÉS – A LEGFONTOSABB TÉNYEZŐ

Leif Babin és Jocko Willink

Ez a könyv a vezetésről szól. Vezetőknek és kisebb-nagyobb csoportoknak íródott, férfiaknak és nőknek, bárkinek, aki fejlődni szeretne. Bár izgalmas beszámolókat is tartalmaz a SEAL harci műveleteiről, könyvünk nem háborús visszaemlékezés. Inkább egyfajta leckegyűjtemény, saját tapasztalataink alapján, amivel szeretnénk más vezetőket is győzelemhez segíteni. Ha hasznos útmutatónak bizonyul olyan vezetők számára, akik kiváló teljesítményt nyújtó, győztes csapatot akarnak építeni, képezni és vezetni, akkor elérte a célját.

Úgy vettük észre, az eddig megjelent, vezetésről szóló könyvek sokasága az egyéni tennivalókra és a személyes jellemvonásokra fókuszál. Az is kiderült számunkra, hogy sok céges vezetői tréningprogram, illetve a vezetéselméleti tanácsadó cégek is ugyanezt teszik. Csakhogy csapat – egyének csoportja, akik egy feladat elvégzéséért dolgoznak – nélkül nincs vezetés sem. Egy vezető teljesítményét csak azzal lehet hitelesen mérni, hogy a csapata sikerrel jár, vagy kudarcot vall. A vezetők definíciói, jellemzői, tulajdonságai között igazából csak kettő olyan van, ami számít: hogy hatékony vagy tehetetlen. A hatékony vezetők sikeres csapatokat vezetnek, amelyek elvégzik a feladatot, és győznek. A tehetetlen vezetők nem. Az ebben a könyvben tárgyalt alapelvek és koncepciók megfelelően feldolgozva és alkalmazva lehetővé teszik egy vezető számára, hogy hatékonnyá váljon, és uralni tudja saját harcmezejét.

Időnként minden vezető és minden csapat kudarcot vall, és szembesülnie kell sikertelenségével. Ez is jelentős szerepet kap a könyvben. Egyáltalán nem vagyunk tévedhetetlen vezetők – senki nem az, bármekkora tapasztalattal is rendelkezzen. Követünk el komoly hibákat. Gyakran ezek a balfogások szolgálnak a legjobb tanulsággal, mert alázatra nevelnek, és lehetővé teszik, hogy továbblépjünk, jobbá váljunk. A vezetők létfontosságú képessége, hogy el tudják ismerni saját hibáikat, és kidolgozzanak egy tervet a kiküszöbölésükre. A legjobb vezetőket nem az egójuk, és nem is személyes érdekeik vezérlik. Egyszerűen csak a feladatra összpontosítanak, és arra, hogyan tudnák azt a legjobban végrehajtani.

Vezetőként megtapasztaltuk a diadalt és a tragédiát is. A könyvben ismertetett harci tapasztalataink és történeteink jó részének forrása az az alakulat, amelyet mindig is katonai pályafutásunk csúcspontjának tartottunk: a 3. SEAL-egység, a Bruiser különítmény, illetve a történelmi helyszín, az iraki ar-Ramádi, ahol 2006-ban megvívtuk a később csak ramádi csatának elkeresztelt ütközetet. A Bruisert Jocko vezette, mint a különítmény parancsnoka. Leif és a Charlie szakasz – benne Chris Kyle-lal, az „amerikai mesterlövésszel” –, valamint bajtársaik a Delta szakaszból a SEAL-egységek történetének legkeményebb, legtovább elhúzódó városi hadműveletében vettek részt. A Bruiser SEAL-jei fontos szerepet játszottak az amerikai 1. páncéloshadosztály Ready First dandárjának „elfoglalni, tartani, megtisztítani, kiépíteni” stratégiájában, amellyel szisztematikusan felszabadították Ramádi háborútól gyötört, lázadók által elfoglalt városát, és drasztikus mértékben csökkentették az erőszakos cselekmények számát. Ezek a hadműveletek rendet tettek Irak akkor legveszélyesebbnek és leglabilisabbnak számító körzetében, és megteremtették a feltételeket az „Anbári Ébredéshez”, egy olyan mozgalomhoz, amely végül az Egyesült Államok oldalára billentette a mérleg nyelvét Irakban.

2006 tavaszán, amikor a Bruiser különítmény megérkezett Ramádiba, el-Anbár tartomány háború szaggatta fővárosa az iraki lázadás halálos epicentruma volt. A négyszázezres lakosú város harci zónává változott, romba dőlt épületekkel és bombatölcsérekkel – a folyamatos erőszak sebhelyeivel. Akkoriban az amerikai erők mindössze a város egyharmadát felügyelték. A többit a jól felfegyverzett, eltökélt ellenséges harcosok tartották ellenőrzésük alatt. Mindennap bátor amerikai katonák és tengerészgyalogosok sérültek vagy haltak meg. A Camp Ramádi bázis egészségügyi intézményébe szinte folyamatosan áramlottak a sebesültek és a holtak. Az elhivatott amerikai sebészcsapatok elkeseredetten küzdöttek minden egyes életért. Egy kiszivárgott amerikai hírszerzési jelentés „gyakorlatilag elveszettnek” bélyegezte Ramádit és az egész tartományt. Szinte senki sem tartotta lehetségesnek, hogy az amerikai erők meg tudják változtatni az állást, és győzhetnek.

2006 nyarán és őszén Jocko irányította a Bruiser különítmény tevékenységét a Ready First dandár erőfeszítéseiben. SEAL-szakaszai a szárazföldi parancsnokság katonáinak és tengerészgyalogosainak oldalán küzdöttek, miközben próbálták megtisztítani a város ellenséges kézen lévő részét. Leif a Charlie szakasz SEAL-jeivel több tucat heves tűzharcban vett részt, és kiugróan sikeres mesterlövész felderítő küldetéseket teljesített. A Delta szakasz szintén számtalan ádáz csatát vívott meg. A Bruiser különítmény SEAL-jei – mesterlövészek, lövészek, géppuskások – ellenséges katonák százaival végeztek, és sikeresen hiúsították meg az amerikai katonák, tengerészgyalogosok és iraki biztonsági erők elleni támadásokat.

A Bruiser SEAL-jei gyakran voltak a Ready First műveleteinek előretolt egysége, mint az első amerikai katonák, akik betették a lábukat a legveszélyesebb, ellenséges ellenőrzés alatt álló városrészekbe. Épületeket biztosítottunk, magaslati pontokat foglaltunk el, fedeztük a körzetbe benyomuló katonákat, tengerészgyalogosokat és a szárazföldiek műszaki alakulatait, amelyek lázas tempóban próbálták kiépíteni és megerősíteni az ellenséges területen lévő állásokat. A Bruiser SEAL-jei, illetve a Ready First katonái és tengerészgyalogosai között olyan kötelék alakult ki, amelyre örökre emlékezni fognak azok, akik ott szolgáltak. A Ready First harccsoport és a Bruiser különítmény rengeteg vér, verejték és erőbedobás árán végrehajtotta a küldetést. Az ádáz lázadókat kiüldöztük a városból, Ramádi törzsi vezetői csatlakoztak az amerikai erőkhöz, és megszületett az Anbári Ébredés. A Bruiser távozását követő hónapokban Ramádiban stabilizálódott a helyzet, és az erőszak szintje korábban elképzelhetetlen mértékűre csökkent.

A Bruiser különítmény rettenetes árat fizetett ezeknek a műveleteknek a sikerességéért: nyolc SEAL megsebesült, a legjobb harcosok közül három pedig az életét adta bajtársaiért. Marc Leet és Mike Monsoort ütközetben ölték meg; Ryan Jobot megsebesítette egy ellenséges mesterlövész golyója, és később, a kórházban halt meg, miközben a sebesüléseit helyreállító műtétből lábadozott. Az elvesztésük letaglózott minket. És ez csak három a közel száz, harc közben elesett amerikai katonából, akik a Ready First dandárharccsoportban szolgáltak. Tragikus, felfoghatatlan veszteség mindegyik.

A kétkedők fanyalgása ellenére Ramádiban győztünk, a városban stabilizálódott a helyzet, a lakosság biztonságba került. 2007 elejére a támadások átlagos száma a 2006-os napi 30-50-ről heti egyre, majd havi egyre csökkent. Ramádi a stabilitás modellje, és éveken keresztül Irak egyik legbiztonságosabb pontja lett, közvetlenül a legendásan stabil, északi kurd területek után.

Ezek a műveletek sikeresek voltak, de alázatra is tanítottak, és rengeteg tanulsággal jártak – jóval és rosszal egyaránt. A ramádi csata leckék egész sorát tanította meg nekünk, amelyeket azután továbbadhattunk. Ezek közül a legfontosabb talán az a felismerés volt, hogy a vezetés a harcmező legfontosabb tényezője, bármilyen csapat sikerének legfőbb forrása. És vezetés alatt nemcsak a csúcson lévő főparancsnokokat értjük, hanem a fontos embereket minden szinten – a rangidős legénységi állományú vezetőket, a négyfős lövészosztagok és a nyolcfős rajok parancsnokait, valamint a beosztott tengerészaltiszteket, akik sokszor előléptek és irányítottak. Átvették a parancsnokságot és vezettek. Mindegyik fontos szerepet játszott alakulatunk sikerében. Szerencsések voltunk, hogy ilyen fantasztikus SEAL-eket vezethettünk, akik végül megnyerték számunkra azt a nehéz küzdelmet.

Miután hazatértünk a harcokból, vezetőképzéssel kezdtünk foglalkozni, amely a Navy SEAL-nél sok éven keresztül szinte csak OJT-ből (munka közbeni kiképzés) és mentorálásból állt. A beosztott parancsnokok fejlődése kizárólag a mentor erejétől, tapasztalatától és türelmes útmutatásától függött. Voltak kivételes mentorok, és nem annyira tehetségesek is. Bár a megfelelő felettesek mentori munkája nagyon fontos, ez a metódus jelentős réseket hagyott a vezetői tudásban és ismeretekben. Mi segítettünk ezt megváltoztatni, és kidolgoztunk egy vezetőképzési tananyagot, hogy erős alapot hozzunk létre minden SEAL-parancsnok számára.

A nyugati parti SEAL-egységek kiképzéséért felelős parancsnokként Jocko felügyelte a világ legrealisztikusabb és legnehezebb kiképzését. Hogy minél jobban felkészítse őket a harcra, komoly hangsúlyt helyezett a vezetők nagy nyomás alatti kritikus döntéshozatalára és hatékony kommunikációjára. Leif a SEAL altisztképző kurzusát vezette, az alapkiképző programot a SEAL saját nevelésű tisztjei számára. Átalakította és továbbfejlesztette a kiképzési rendszert, hogy még erősebb nyomatékot helyezzen a kritikus fontosságú vezetéselméleti alapelvekre, amelyek elengedhetetlenek az új SEAL-tisztek harci eredményességéhez. Ezekben a szerepekben irányt mutattunk a SEAL-parancsnokok új generációjának, akik azóta is példátlan sikerességgel teszik a dolgukat a harcmezőn, mintegy hitelesítve a tőlünk tanult vezetéselméleti alapelveket.

Sokan bizonyára nem értik, hogyan alkalmazhatók a Navy SEAL harci vezetési alapelvei a hadseregen kívül, hogyan lehet velük bármilyen csapatot sikeresen irányítani. Ám a harc az élet reflexiója – felerősítve és megsokszorozva. A döntéseknek azonnali következményeik vannak, és a tét is nagyobb – gyakorlatilag minden. A megfelelő döntéssel még elveszettnek tűnő helyzetben is ki lehet kaparni a győzelmet a vereség karmai közül. A rossz döntés pedig halálos, katasztrofális kudarcot okozhat még akkor is, amikor a győzelem már biztosnak látszik. Ha úgy vesszük, egy harctéri parancsnok egy életre való vezetéselméleti leckét tud elsajátítani alig néhány bevetés alatt.

Reméljük, sikerül eloszlatnunk azt a mítoszt, hogy a katonai vezetők dolga egyszerű, mert az alárendeltek vakon és automatikusan követnek minden parancsot. Éppen ellenkezőleg, az Egyesült Államok katonái okos, kreatív, szabadon gondolkodó egyének – emberi lények. Az életüket és a testi épségüket teszik kockára, hogy végrehajtsák a küldetésüket. Éppen ezért hinniük kell az ügyben, amiért harcolnak. Hinniük kell a végrehajtandó tervben, és ami még fontosabb: hinniük és bízniuk kell a felettesükben, akit követnek. Ez különösen igaz a SEAL-egységekre, ahol fokozottan bátorítják az egyéni ötleteket és újításokat (még a legalacsonyabb beosztású katonákét is).

A harctéri vezetőnek rendkívül különböző emberekből álló csoportokat kell rávennie arra, hogy bonyolult feladatokat végezzenek el a stratégiai célok elérése érdekében – ez nem sokban különbözik a cégek és szervezetek céljától. Ugyanazokat az alapelveket, amelyek oly hatékonnyá teszik a SEAL-parancsnokokat és -egységeket a harcmezőn, hasonló sikerrel lehet alkalmazni az üzleti világban.

Mióta otthagytuk a SEAL-t, rengeteg, különféle területen tevékenykedő cégnek dolgoztunk, a pénzügyi, energetikai, technológiai vagy építési szektortól a biztosítási, autóipari, kiskereskedelmi, gyártási, gyógyszeripari és szolgáltató területig. Mivel nagyszámú vezetővel és céges vezetői csoporttal működtünk együtt, láthattuk, hogy az alapelvek megértése és felhasználása milyen elképesztő változást eredményezhet a hatékonyságban, a produktivitásban és a jövedelmezőségben.

A könyvben ismertetett vezetéselméleti és csapatmunka-koncepciók nem absztrakt elméletek, hanem gyakorlati és jól alkalmazható tanácsok. Bátorítunk minden vezetőt, hogy tegyen meg mindent, amiről tudja, hogy valószínűleg meg kellene tennie, mégis fél tőle. Mert ha nem tesz semmit, vezetőként kudarcot vall, és a csapatát is cserben hagyja. Bár ezek az alapelvek a józan észben gyökereznek, és a gyakorlati tapasztalatok realitásán alapulnak, az alkalmazásukhoz szakértelemre van szükség. Ezek a koncepciók egyszerűek, de nem könnyűek,{6} és gyakorlatilag bármilyen helyzetben alkalmazhatók – minden csoportra, csapatra, szervezetre vagy egyénre, ahol a cél a teljesítmény, a képességek, a hatékonyság és a csapatmunka fejlesztése. Némelyik közülük ellentmond az ösztönöknek, gyakorlati alkalmazásuk pedig koncentrált erőfeszítést és begyakorlást igényel. Könyvünk azonban megadja a kellő útmutatást, hogy bárki alkalmazhassa ezeket a szabályokat, és kellő elkötelezettséggel és fegyelemmel idővel uralni is tudja őket, így válva hatékony vezetővé.

SZERVEZET ÉS SZERKEZET

SEAL-parancsnokként eltöltött éveink során számos tapasztalattal gazdagodtunk, de ebben a könyvben elsősorban a legkritikusabb aspektusra, a vezetés alapvető építőköveire koncentrálunk. A címet is a legfontosabb alapelv – vagy beállítottság – után adtuk, ami az összes többinek az alapját képezi: a teljes felelősségvállalás. Egy vezetőnek a saját világán belül mindenért felelősséget kell vállalnia. Nem hibáztathat másokat.

A könyv három részre oszlik: „A belső háború megnyerése”, „A harc szabályai” és „A győzelem fenntartása”. Az első az alapvető építőkövek, valamint a vezetéshez és győzelemhez szükséges gondolkodásmód kiépítéséről szól. A második a négy, kritikus fontosságú alkotóelemmel foglalkozik, amelyek lehetővé teszik egy csapat számára, hogy a legmagasabb szinten teljesítsen, és uralja a területét. A harmadik pedig azokat a finom és bonyolult egyensúlyokat vizsgálja meg, amelyek mentén a vezetőnek navigálnia szükséges, hogy a csúcson maradjon, és a csapatából is folyamatosan a legjobb teljesítményt hozza ki.

Mindegyik fejezet más-más vezetői felfogásra koncentrál, amelyek egyediek, bár nagyon szoros kapcsolatban állnak, és gyakran támogatják is egymást. Minden fejezet három alfejezetre tagolódik. Az elsőben egy-egy parancsnoki tapasztalatot mutatunk be, amelyet a Navy SEAL harci és kiképzési feladatai közben szereztünk. A második kifejti a helyzetből adódó vezetéselméleti alapelvet. A harmadik kibontja az alapelv alkalmazási lehetőségeit az üzleti életben, a különféle területeken tevékenykedő cégekkel szerzett tapasztalataink alapján.

Hiszünk ezekben a vezetéselméleti koncepciókban, mert újra és újra láttuk őket működés közben, a harcban és az üzleti világban egyaránt. Megfelelő megértésük és alkalmazásuk hatékony vezetést, és jól teljesítő, hihetetlen eredmények elérésére képes csapatot eredményez. Ezek az irányelvek biztosítják, hogy a csapatok uralni tudják saját harcmezejüket, és lehetővé tegyék vezetőiknek, hogy beteljesíthessék küldetésüket: vezessenek és győzzenek.

{1} Cégünk neve, az Echelon Front LLC is a harctér első vonalában megszerzett tudáson alapuló vezetési módszerre utal.

{2} Az Amerikai Egyesült Államok hadereje hét egyenruhás szolgálatra épül. A US Army, az Egyesült Államok Hadserege a haderő fő szárazföldi komponense, az amerikai fegyveres erők legnagyobb és legrégebbi haderőneme. (A szerk.)

{3} High Mobility Multipurpose Wheeled Vehicle: nagy mozgékonyságú, többcélú kerekes jármű.

{4}  Hosszú ujjú, földig érő, fehér viselet, amely az arab világ jellegzetes férfi-felsőruházata.

{5} Az RPG–7 orosz gyártmányú, vállról indítható rakétavető széles körben elterjedt, és halálos hatékonysága miatt nagyon népszerű fegyver Amerika ellenségeinek körében. Az RPG rövidítés az orosz rucsnoj protyivotankovij granatomjot névből ered, ami annyit jelent: kézi páncéltörő gránátvető.

{6} „Egyszerű, nem könnyű” – Dean Lister egykori UFC-ketrecharcos, fekete öves brazil dzsúdzsucu-világbajnok, háromszoros submission grappling világbajnok gyakori szófordulata.