Sherryl Woods

CHESAPEAKE SHORES

Az Eagle Point fogadó

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: The Inn at Eagle Point

Fordította: Lévai Márta

Copyright © Sherryl Woods, 2009

Hungarian translation © Lévai Márta, 2021

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2021

ISBN 9786156186270

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Kedves Olvasóm!

Igen nagy kedvemet szoktam lelni egy-egy regénysorozat elindításában. Ilyenkor teljesen új helyszínre bukkanok, vonzó, komplex karakterekkel találkozom, és reményeim szerint olyan helyzeteket és bonyodalmakat teremtek, amelyek minden olvasónak ismerősek valahonnan. Amikor e sorozatok különféle részletein töprengtem, újra meg újra visszajutottam a Chesapeake-öbölhöz. Ez a hely nagyon közel áll a szívemhez. Habár én magam nem az öböl közvetlen szomszédságában élek, nyaranta rendszerint leköltözöm a Potomac folyó mellé, közel ahhoz a ponthoz, ahol az öblöt eléri. Kevés ennyire gyönyörű és békés hely létezik a földön.

De nem csak a környezet számít. Még ennél is fontosabbak a karakterek, akik benépesítik ezeket az oldalakat, egy kiterjedt, bonyolult, rendezetlen, és néha hibásan működő család tagjai. Az O’Brienek. Négy generációt ismerhetünk meg. Sokuk hadilábon áll egymással. Olvashatsz árulásról, kibékülésről, szeretetről és természetesen szerelemről. Kotnyeleskedésről, házasságszerzésről és kemény döntésekről.
Az úton sok nevetésben lesz részed, de néha néhány könnycsepp is meg-megcsillan itt-ott.

A The Inn at Eagle Point sorozat főszereplője Abby, de a húgai történetét is megismerjük, meg azt, hogy a testvérek mennyire kitartanak egymás mellett. Erős szeretet, veszteség és újra megtalált szerelem elevenedik meg a regényben.
Két makacs ember vívódik magában, hogy hihetnek-e a második esélyben. És ha megszeretted ezeket a szereplőket, ne mulaszd el megnézni a Chesapeake Shores című tévésorozatot, Jesse Metcalfe, Meghan Ory, Treat Williams, Diane Ladd és Barbara Niven főszereplésével.

Minden jót,

Sherryl Woods

Morgannek és Taylornek…

Üdv ebben a világban, kislányok!

Egyértelmű, hogy az ujjatok köré fogjátok csavarni az apátokat és az anyátokat,
a bátyáitokról nem is beszélve.

Előhang

A veszekedés majdnem egész éjjel folyt. Abby hallotta a kiabálás hangjait a szobájából, a szülői hálószobától háromajtónyira, de magukat a szavakat nem tudta kivenni. Nem ez volt mostanában az első alkalom, hogy a szülei hangosan egymásnak estek, de a lány ezúttal valamilyen változást érzékelt. A hangos szóváltás zaja, és vele a rémület hosszan távol tartotta az álmot a szemétől.

Amíg le nem sétált a földszintre, alig valamivel hajnal után, és meg nem pillantotta a bőröndöket a bejárathoz vezető folyosón, reménykedett benne, hogy csak ő képzelte azt a változást, hogy a rémület görcse, ami azóta is formálódott
a gyomrában, nem volt más, mint túlságosan élénk képzelete újabb terméke. Bolhából elefántot. De rá kellett döbbennie, hogy ezúttal nem erről van szó. Valaki mostan elmegy – nagy valószínűséggel örökre, az ajtó mellett tornyosuló poggyászhalom méretéből ítélve.

Megpróbálta lecsendesíteni a lelkében kezdődő pánikot. Hiszen az apja, Mick O’Brien rendszeresen útra kel. Mick nemzetközi szinten is elismert építész volt, akit időről időre új munka, új kihívások csábítottak el otthonról. De ez a helyzet érezhetően valami más volt: alig pár napja ért haza a legutóbbi munkájából. Az még vele is ritkán esett meg, hogy azonnal térült-fordult, és már indult is tovább.

– Abby! – Az anyja hangja riadtnak és egy kicsit ingerültnek hatott. – Mit csinálsz ébren, ilyen korán?

Abbyt nem lepte meg, hogy az anyját váratlanul éri a felbukkanása. Ahogy a legtöbb tizenéves, ő meg a testvérei is utáltak korán kelni hétvégente. Szombatonként legtöbbször csak déltájra sikerült elhatároznia magát, hogy a földszinten tiszteletét tegye.

Most találkozott a tekintete az anyjáéval, és nyilvánvaló szomorúsága láttán azonnal ösztönösen tudta, hogy Megan abban reménykedett, sikerül azelőtt távoznia, mielőtt bárki felkelne. Mielőtt még bárki kellemetlen kérdéseket szegezhetne neki.

– Elmégy, igaz? – kérdezte Abby egyenesen, és igyekezett visszatartani a könnyeit. Tizenhét éves volt, és tudta, ha nem téved abban, mi folyik itt, hamarosan ő lesz majd az, akinek erősnek kell lennie az öccsei és húgai nevében is.

Megan szeme könnyekkel telt meg. Szóra nyitotta a száját, de egy hang sem jött ki rajta. Végül csak bólintott.

– De miért, anya? – kezdte Abby, aztán egész kérdésáradat következett. – Hová mégy? És velünk mi lesz? Velem, Bree-vel, Jess-szel, Connorral és Kevinnel? Minket is elhagysz?

– Jaj, édesem, ezt sosem tudnám megtenni. – Megan a lánya felé nyújtotta a karját. – Ti vagytok az én kisbabáim. Amint sikerül megállapodnom, visszajövök értetek. Megígérem.

Bár határozott kijelentés volt, Abby keresztüllátott rajta, egészen a Megan szavai mögött húzódó félelmekig. Bárhová is tart Megan, meg van riadva, és bizonytalanság tölti meg a lelkét. De hogy is lehetne másképp? Ő és Mick O’Brien már majdnem húsz éve házasok. Öt gyerekük van, és itt, Chesapeake Shoresban alapították meg a közös életüket, azon a településen, amit Mike maga tervezett és épített meg a bátyjaival együtt. De most Megan elindul innen, egyedül, és valahol mindent elölről kezd… Hogyan is ne töltené el a rémület?

– Anya, tényleg ezt akarod? – kérdezte Abby. Igyekezett értelmezni magában ezt a drasztikus döntést. Épp elég olyan gyereket ismert, akinek a szülei elváltak, de az ő anyjuk nem pakolt össze, és nem hagyta ott őket. Ha bárki elment, azt az apák tették. Ez a helyzet ezerszer rosszabbnak tűnt.

– Természetesen nem ezt akarom – felelte Megan. – De a dolgok már rég nem olyanok, mint voltak. – Látszott, hogy még folytatná, de aztán csak legyintett. – Ez az apád és az én ügyem. Egyszerűen azt érzem, hogy változtatnom kell. Elölről kell kezdenem a dolgokat.

Abby bizonyos szempontból megkönnyebbült, hogy Megan nem mondott ennél többet. Valójában nem akarta annak a tudásnak a terhét is a vállára venni, hogy pontosan mi indította az anyját erre a váratlan, döbbenetes lépésre. Mindkét szülőjét szerette és tisztelte, és nem tudta, hogyan kezelné az óvatlan, heves szavakat, amelyek lerombolhatták volna a feléjük irányuló szép érzelmeit.

– De hová mennél? – kérdezte. Biztos volt benne, hogy nem messzire. Csak nem hagyja Megan teljesen magára, hogy egyedül birkózzon meg a hiányával? Mick teljesen hasznavehetetlen volt, ha érzelmekről volt szó. A többivel ő is tudott volna mit kezdeni – gondoskodni róluk, szeretni őket, időnként még egy-egy meccsre vagy tanulmányi versenyre is elkísérte őket –, de ha a mindennapos problémákról, sebekről és lelki sérülésekről volt szó, mindnyájan csak Meganra számíthattak.

Mégis, hogyan is feltételezheti Megan, hogy Abby kézben tudja majd tartani a többit? A család összes tagja tudta, hogy Abby milyen elképesztően kötelességtudó, talán mert ő a legnagyobb testvér. Mindig is tudta, hogy a szülei is számítanak a támogatására. Bree, aki nemrég lett tizenhárom éves, de harmincnak akar látszani, valóban nagyon érett személyiség, és
a fiútestvérei is meglesznek valahogy. Bree talán magába fordul eleinte, de mivel elég önálló, ki fogja találni, hogyan birkózzon meg a helyzettel. Kevin és Connorról nem is beszélve. Tinédzser srácok, azaz elég felületesen viszonyulnak nagyjából minden máshoz a csajozáson és a sportokon kívül. Gyakran előfordult, hogy anyjuk túláradó érzelmeit kínosnak érezték.

Jess a valódi kakukktojás. Hisz még szinte kisbaba. Persze múlt héten már hétéves lett, emlékeztette magát Abby, de akkor is még messze túl kicsike ahhoz, hogy ne legyen ott vele az anyja mindennap. Abbynek elképzelése sem volt róla, hogyan tudná ezt a szerepet betölteni, akár csak ideiglenesen is.

– Nem túlságosan messzire – mondta megnyugtatásként Megan. – Amint munkát találok, meg egy helyet, ahol mind lakhatunk, visszajövök értetek. Nem fog soká tartani. – Aztán, szinte magának, hozzátette: – Nem hagyom, hogy soká tartson.

Abby legszívesebben rávisított volna, hogy mégis mennyi időt tartana túl soknak, és mekkora távolságot túl nagynak? Hogyhogy az anyja nem érti? De Megan annyira szomorúnak látszott. Elveszettnek, és igazán magányosnak. Az ő arcán is könnyek nyoma. Ugyan, hogy tehetné, gondolta Abby, hogy ordítozik az anyjával, aki ettől még rosszabbul érzi magát?
A lány tudta, hogy egyszerűen neki lesz muszáj kitalálni, hogyan birkózzon meg a helyzettel, és az ő dolga lesz az is, hogy a többiekkel megértesse, mi történt.

És ekkor egy újabb, még az eddigieknél is rémisztőbb gondolat vágott belé.

– Mi lesz, ha apa üzleti útra megy? Akkor ki fog gondoskodni rólunk?

Megan arcára egy másodpercre bizonytalanság ült, valószínűleg a lánya hangjából érezhető valódi rémület miatt.

– A nagyanyátok ide fog költözni. Mick már beszélt vele. Már ma itt lesz veletek.

Tehát ez tényleg a valóság, hiszen már előkészületek is történtek, hogy Nagyi ideköltözzön. Ettől az elválás véglegesnek tűnt, megszűnt a remény, hogy csak valami ideiglenes megoldásról van szó, míg a szülei észhez nem térnek. A felismerésre Abby reszketni kezdett.

– Ne – suttogta. – Ez annyira rossz így, anya.

Megant szemlátomást váratlanul érte a lánya hangulatváltozása.

– De hiszen mindnyájan imádjátok Nagyit! Csodálatos lesz, hogy itt lesz veletek.

– Nem erről van szó – tiltakozott Abby. – De ő nem te vagy! Nem teheted ezt velünk.

Megan a karjába akarta vonni Abbyt, de a lány kitépte magát. Nem volt hajlandó elfogadni a megnyugtatást. Nem, amikor az anyja arra készül, hogy kisétál az ajtón, és tönkreteszi mindnyájuk életét.

– Ezt nem ellenetek teszem. – Megan arcára könyörgés ült ki. Megértésért rimánkodott ez az arc. – Hanem magamért. Próbáld megérteni, kérlek. Hosszú távon így lesz a legjobb mindnyájunk számára. – Megérintette Abby könnyáztatta arcát. – Imádni fogod New Yorkot, Abby. Te különösen. Járunk majd színházba, balettekre, meg galériákba.

Abby újabb döbbenettel bámult rá.

– New Yorkba költözöl? – Ebben a pillanatban teljesen megfeledkezett a saját álmáról, hogy egyszer majd ő is ott dolgozik, és komoly nevet szerez a pénzügyi világban. Csak az a gondolat lüktetett az agyában, hogy az a város többórányira van az otthonuktól, Marylandtől, Chesapeake Shorestól. A lelke mélyén eddig abban reménykedett, hogy az anyja nem megy messzebb a város túlsó végénél, de legfeljebb Baltimore-ba vagy Annapolisba költözik. Ugyan, ezek a helyek nem lettek volna elég távoliak ahhoz, hogy odamenekülhessen a Mickkel kapcsolatos problémái elől? Anélkül, hogy cserbenhagyná a gyerekeit is?

– És mit csináljunk, ha netán szükségünk volna rád? – szegezte az anyjának a kérdést.

– Felhívtok, természetesen – mondta Megan.

– És utána órákig várunk, míg ideérsz? Anya, ez őrültség.

– Édesem, nem fog sokáig tartani, maximum néhány hét, és velem lesztek. Csodálatos helyet találok majd magunknak. A legjobb magániskolákba járhattok. Mickkel megegyeztünk.

Abby kétségbeesetten vágyott rá, hogy elhiggye, minden jól alakulhat. Ugyanakkor képesnek akarta érezni magát rá, hogy lankadatlanul addig sorolja a kérdéseket az anyjának, míg az asszony el nem feledkezik erről az őrült tervről. Ám ekkor egy taxi állt meg a ház előtt. Abby rémülten fordította a tekintetét a kocsiról az anyjára.

– Így, ebben a pillanatban lelépsz, anélkül, hogy egyáltalán elköszönnél tőlünk? – Erre már sokkal korábban rájött, de most mégis túlságosan kegyetlen megoldásnak tűnt.

Megan arcán lefelé indultak a könnyek.

– Hidd el, jobb lesz így. Könnyebb. Mindenkinek levelet hagytam a hálószobaajtaja alatt, és este telefonálok majd. Észre sem veszitek, és már újra együtt is leszünk.

Abby továbbra is a döbbenettől dermedten figyelte, ahogy Megan felemel két bőröndöt, és átcipeli őket a verandán, majd le a lépcsőkön, a várakozó taxiig. A sofőr elindult a ház felé a poggyász további darabjaiért, Megan a nyomában.

Aztán az üres előtérben megállva mutatóujjával megemelte Abby állát.

– Szeretlek, kicsikém. És tudom, milyen erős vagy. Itt leszel a testvéreidnek. Ez az egyetlen dolog, ami miatt működni tud az elválásunk.

– Egyáltalán nincs rendben! – ellenkezett Abby vadul, egyre hangosabban. Egészen eddig sikerült megőriznie a hidegvérét, de most, a felismerésre, hogy az anyja nem lesz a közelben, hogy segítsen kezelni a testvérei első reakcióit, legszívesebben sikított volna. Hiszen ő nem felnőtt. Nem az ő feladata, hogy ezt megoldja.

– Utállak! – ordította, miközben Megan egyenes gerinccel lefelé sétált a lépcsőn. Aztán megismételte, hogy biztos lehessen benne, hogy az anyja meghallotta a hangjából áradó dühöt is, de Megan egyszer sem nézett vissza.

A lány legszívesebben egészen addig kiáltozott volna, míg a taxi el nem tűnik a láthatáron, de hirtelen a szeme sarkából mozgásra lett figyelmes. Odafordulva Jesst pillantotta meg.
A kislány tágra nyílt szemében zavartság és szomorúság fénylett.

– Mami – suttogta Jess, és remegő állal figyelte a távolodó kocsit. Eperszőke haja összekócolódott, mezítláb volt, arcán a régimódi ágytakaró csíkosan szőtt kelméjének lenyomata. – Hova megy a mami?

Abby arra a belső erőre alapozva, amelynek meglétét mindenki bizonygatta neki eddig is, megacélozta a lelkét: a saját félelme ellen. Aztán a dühét elnyomva kikényszerített magából egy mosolyt a kishúga felé. – A mami egy kicsit elutazik pihenni.

Jess szemét elfutották a könnyek.

– És mikor jön vissza?

Abby a karjaiba zárta a kislányt.

– Nem tudom biztosan – felelte, aztán olyan bizakodással, amit valójában nem érzett magában, még hozzátette: – De azt ígérte, hogy nem tart soká.

De ez, természetesen, utóbb hazugságnak bizonyult.

1

Tizenöt évvel később

Perfekcionistának lenni nagy szívás, állapította meg magában Abby O’Brien Winters, miközben bekúszott az ágyba éjfél után, szellemileg és fizikailag is kimerülve az aznapi Wall Street-i hullámvasút után. Sikerült körülbelül húszpercnyi hasznos időt eltöltenie ikerlányaival, mielőtt mindketten elaludtak volna, jószerével még A bársony nyúl első bekezdése alatt. Zsinórban harmadik alkalommal vacsorázott mikróban melegített kínait, aztán előhalászott néhány, igen terjengős piacelemzői beszámolót, amiken még át kellett rágnia magát, és értelmeznie kellett őket a holnap délelőtti tőzsdenyitás előtt. Az ő elalvás előtti olvasmánya sokkal nagyobb kihívásnak bizonyult, mint amit Caitlyn és Carrie választott.

A neves brókercég a legkiválóbb portfóliómenedzserei között tartotta számon, de Abby ezért a címért már jócskán fizetett is. A kiválóság többek közt egy igazán remek pasassal kötött házasságba került, aki belefáradt, hogy másodhegedűs legyen Abby karrierje mellett. Emellett jóval több alváshiányba, mint azt ki tudta volna számolni. Habár Wesszel megosztoztak a lányok felügyeletén, az asszony úgy érezte, gyakorlatilag alig ismeri az ötéves lányokat. Néha úgy tűnt, mintha több időt töltöttek volna a dadával – és még az exférjével is – mint az anyjukkal. Abby már réges-régen el is felejtette, pontosan mit is akar bizonyítani, és kinek.

Amikor megszólalt a telefon, Abby az órára nézett, és felnyögött. Ebben az időpontban csak valami sürgős ügy lehet. Dübörgő szívvel nyúlt a telefonkagyló után.

– Szia, Abby, én vagyok – jelentkezett be a húga, Jessica. Jess volt a legfiatalabb az O’Brien testvérek közül, és egyben az egyetlen igazi éjszakai bagoly. Abby azért maradt fent sokáig esténként, mert csak így lehetett elég feladatot bezsúfolni a nap huszonnégy órájába. Jess ellenben azért, mert ő igazán akkor kezdett magára találni, amikor feljött a hold meg a csillagok.

– Már korábban is hívtalak, de a dada azt mondta, hogy még nem vagy otthon. Aztán elvonta a figyelmemet a munka, amin dolgozom. Remélem, még nincs túl késő. Tudom, hogy általában jó sokáig fenn vagy.

– Semmi baj – nyugtatta meg Abby. – Minden rendben? Feszült a hangod. Valami történt Nagyival? Vagy apával?

– Nagyi remekül van. Mindenkit túl fog élni. Apa meg épp járkál a nagyvilágban, és épít valahol valamit. Képtelen vagyok követni a dolgait.

– Múlt héten Kaliforniában volt – emlékezett vissza Abby.

– Akkor gyanítom, még mindig ott van. Tudod, mindig a legapróbb részletet is ellenőriznie kell, amikor megépítik valamelyik tervét. Aztán persze elveszti minden érdeklődését, ahogy Chesapeake Shores esetében is történt.

Volt valami, már-már megszokott keserű él Jess hangjában, ahogy ezt kimondta. Mivel ő volt a legfiatalabb ötük közül, neki még jobban hiányzott az apjukkal töltött idő, mint a többieknek. Mick O’Brien már azzal komoly nevet szerzett magának építészként és várostervezőként, amikor Chesapeake Shores, ez a Chesapeake-öböl mentén húzódó, közismert tengerparti városka megépült. A két fivérével társulva húzták fel, lévén egyikük építési vállalkozó, a másik környezettudós. A település azt a földterületet ölelte körül, amin annak idején Colin O’Brien, az üknagybátyjuk gazdálkodott. Colin volt az első O’Brien, aki ideérkezett Írországból, valamikor az 1800-as évek vége felé. Ez az idilli hely lehetett volna Mick munkásságának ékköve, az, amit a családja az otthonának nevezhet. De nem így alakult.

Mick és a fivérei komoly csatározásokat folytattak az építkezéssel kapcsolatban. Súlyos csetepatékra került sor köztük például jó néhány környezetvédelmi kérdés miatt is, sőt még azon is összevitáztak, hogy a területen található néhány, düledező történelmi épületet meg kell-e őrizni. Végül a partnerség feloszlott. Mostanában, habár mindnyájan itt éltek Chesapeake Shoresban, vagy a közelében, ritkán kommunikáltak egymással, kivéve az ünnepi alkalmakat, mert olyankor Nagyi mindig ragaszkodott hozzá, hogy fenntartsák a családi harmónia látszatát.

Megan, Abby anyja immár tizenöt éve New Yorkban élt, amióta Mickkel elváltak egymástól. Bár akkoriban az volt az eredeti terv, hogy az összes gyerek New Yorkba költözik vele, valamilyen okokból, amit Abby sohasem fogott fel, ez nem történt meg. Chesapeake Shoresban maradtak, az idő nagy részében távol levő apjuk házában. Nagyival.
Az elmúlt években egymás után sorra elszivárogtak onnan, Jess kivételével, aki egyértelműen valamiféle se veled, se nélküled kapcsolatot ápolt a várossal és Mickkel, az apjukkal is.

Miután Abby a főiskola után New Yorkba költözött, szorosabbra fűzte a kapcsolatot az anyjukkal, de a többiek nem követték a példáját. Ami az apjukat illeti, vele nemcsak Jessnek, de mind az ötüknek zavaros volt a viszonya. Nagyinak volt köszönhető – aki még kislány korában követte ide, Marylandbe az O’Brien-ősöket –, hogy mégis egy család maradtak.
A fakuló vörös hajú, vakító kék szemű, mosolyra mindig kész arcú idős hölgynek, akinek emellett máig egy leheletnyi ír dallam érződött a hangjából, a maga szelíd eltökéltségével sikerült összetartania mindnyájukat.

– Apa miatt akarsz panaszkodni, vagy valami más bánt? – kérdezte Abby a húgát.

– Ó, apa miatt bármikor tudnék panaszkodni egy sort – hagyta helyben Jess –, de ezúttal azért hívlak, mert a segítségedre van szükségem.

– Kérj bármit – felelte Abby azonnal készségesen. – Csak mondd, mi kell. – Minden testvérével közel álltak egymáshoz, de Jessnek különleges helye volt a szívében, valószínűleg a nagy korkülönbség miatt, meg azért, mert Abby pontosan tudta, hogy a húgát mennyire megviselte anyjuk távozása meg az apjuk gyakori távolléte. Abby volt az, aki betöltötte az így támadt űrt Jess életében, az óta a nap óta, hogy Megan elhagyta őket.

– Hazajönnél egy pár napra? – könyörgött Jess. – Egy kicsit bonyolult volna telefonon elmesélni.

– Jaj, kicsike, nem is tudom – kezdett ellenkezni Abby tétovázva. – Őrjítően sok a munkám mostanában.

– A munka mindig őrjítő, és pontosan ez az, amiért haza kell jönnöd. Ezer éve nem találkoztunk. Mielőtt a lányok megszülettek, a munkát használtad fel erre ürügyül. Aztán ott voltak az ikrek. Most meg a munka és az ikrek.

Abby arca megrándult. Jessnek igaza van. Évek óta csak sorolgatja a kifogásokat. Mindig azzal a tudattal enyhít a lelkifurdalásán, hogy az összes családtagja imádja New Yorkot, és gyakran meglátogatják itt. És ha gyakran találkoznak, majdnem mindegy, hogy ez az ő lakhelyén történik-e vagy Chesapeake Shoresban. Sohasem kezdte el elemezni, miért tud olyan könnyedén távol maradni Marylandtől. Talán azért, mert valójában már nem érezte a helyet valódi otthonának, amióta az anyja nem élt velük.

De mielőtt még válaszolhatott volna, Jess folytatta:

– Ne már, Abby. Mikor vettél ki utoljára rendes szabadságot? Fogadjunk, hogy a nászutatokon. Te is tudod, hogy jót tenne egy kis szünet, és a csajok nagyszerűen éreznék itt magukat. Végre hosszasabban is elidőzhetnének a városban, amit a nagyapjuk épített, meg ahol az anyjuk a gyerekkorát töltötte. Nagyi agyonkényeztethetné őket néhány hétig. Kérlek! Nem kérném, ha nem volna fontos.

– Élet-halál kérdése? – kérdezte Abby. Ez régóta használatos mértékegység volt köztük: ezzel tudták kategorizálni, hogy egy krízis valóban óriási-e, vagy csak ideiglenes döccenőt jelent az életükben.

– Lehetséges, hogy az – felelte komoran Jess. – Legalábbis abban az értelemben, hogy az egész jövőm forog kockán. Szerintem te vagy az egyetlen, aki ezt helyre tudja hozni, vagy legalábbis az egyetlen, akitől hajlandó vagyok segítséget kérni.

A hangjában csengő elkeseredettség miatt Abby rögtön ezt javasolta:

– Akkor jobb volna, ha most rögtön elmondanád az egészet.

– Itt kell lenned, hogy megértsd. Ha pár hetet nem is tudsz itt tölteni, legalább pár napra ugorjatok át. Kérlek.

Volt a húga hangjában valami, amit Abby korábban sosem hallott tőle: valami sürgetés, ami azt sejttette, nem túloz, amikor azt állítja, hogy az egész jövője forog kockán. Mivel Jess volt az egyetlen az öt testvér közül, aki azóta is csak keresgélte önmagát és a célját, hogy elérte a felnőttkort, Abby tudta, hogy nem hagyhatja cserben. És ő maga is belátta, hogy egy kis szünet elképesztően jót tudna tenni neki. Hiszen nem épp ő volt az, aki az imént megrótta önmagát az egyre jobban elharapódzó munkamániás tendenciái miatt?

Elmosolyodott, mert eszébe jutott, milyen csodálatos lenne újra belélegezni a Chesapeake-öböl sós levegőjét. És ami még jobb, háborítatlanul eltölthetne egy kis időt a lányaival egy olyan helyen, amit nem más, mint a saját nagyapjuk tervezett. Hintázhatnának a városi parkban, homokvárat építhetnének a tenger partján és mezítláb fröcskölhetnének az öböl hideg vizében.

– Holnap megszervezem, és hétvégére lemegyek – adta be végül a derekát. Sűrűn teleírt naptárjára nézett, és grimaszolt. – De csak pár napról lehet szó, rendben?

– Legyen egy hét, jó? – könyörgött Jess. – Szerintem az én gondomat nem lehet megoldani egy-két nap alatt.

Abby sóhajtott.

– Meglátjuk, mit tudok kitalálni.

– Tegyél meg bármit, amit tudsz – vágta rá Jess, azonnal megérezve nővére kompromisszumkészségét. – Szólj, mikor érkezik a repülőtök, és kimegyek elétek.

– Bérelek kocsit – mondta Abby.

– Tudsz te még egyáltalán autót vezetni ennyi New Yorkban töltött év után? – csipkelődött Jess. – És az megvan, hogy melyik út vezet haza?

– A memóriám nem olyan rossz még – felelte Abby. – Viszlát hamarosan, kicsike.

– Már hívom is Nagyit, és szólok neki, hogy jössz.

– Mondd meg, hogy ne csapjon nagy hűhót, oké? – kérte Abby, de ő maga is azonnal tudta, hogy kár volt minden szóért. – Elmegyünk majd étterembe. Majd meghalok már egy kis marylandi rákért.

– Szó sem lehet róla – ellenkezett Jess. – Még egy kissé szezon előtt vagyunk, de ha garnélát akarsz enni, hát én bárhonnan előkaparok néhányat, ha kell, a saját körmömmel. Péntek este vacsorára megkapod. Felőlem ehetünk a tornácon is, de azt ne várd tőlem, hogy megakadályozzam Nagyit, hogy egy regimentnek elég kaját készítsen. Sütiszezon, ez a jelszó.

Abby nevetett a lelkesedése hallatán. Nagyi süteményei – piték, gyümölcstorták, aprósütemények, kalácsok és torták – egytől egyig, és kivétel nélkül mindig lenyűgözők voltak. Abby életében volt egy szakasz, amikor azt a tervet dédelgette, hogy meg akarja tanulni az összes hagyományos családi receptet, és pékséget nyit, de ez még azelőtt volt, hogy felfedezte magában az érdeklődést a pénzügyi világ iránt, vele a képességet, hogy boldogulni is tudjon azon az ingoványos területen. Ez volt az útlevele Chesapeake Shoresből kifelé.

Több mint tíz távol töltött zűrzavaros év után – amelyeket azzal töltött, hogy lankadatlan szorgalommal kússzon felfelé az alattomosan trükkös vállalati szamárlétrán, férjhez menjen, megszülje az ikreket, aztán elváljon – arra készült, hogy valódi látogatást tegyen a szülőhelyén, valamivel hosszabb időt töltsön el ott egy olyan szokásos, űzött hétvégénél, ami mindig túl rövid ahhoz, hogy megpihenhessen. Alig ült le, már indult is a járata vissza New Yorkba. Most másképp lesz. De nem tudta elhessegetni az aggodalmát. Ahányszor felidézte a Jess hangjába keveredő riasztó élt, mindig meg kellett kérdeznie magától, hogy ez az utazás vajon jó ötlet-e vagy rossz.

– Nem tudtál volna legalább egy nyakkendőt kötni? – morgott Lawrence Riley, és mogorva pillantást vetett elsőszülöttjére. – Ha te akarod átvenni a bankot, jó példát kell mutatnod az alkalmazottaknak. Nem kocoghatsz be úgy, mintha most másztál volna le a Harley-dról.

Trace arca ékesen tanúskodott róla, hogy szórakoztatja a dolog.

– De hiszen pontosan ezt csináltam. A motorom a parkolóban áll.

Az apja homlokán még jobban elmélyültek a ráncok.

– Azt hittem, világosan megmondtam, hogy az anyád kocsijával jöjj. Fenn kell tartanod a látszatot.

– És anya mit csinált volna a kocsi nélkül? – kérdezte gyakorlatiasan Trace. – Nehezen tudom elképzelni, hogy az én Harley-mon megy a kertbarátok összejövetelére.

– Van egy rakás barátja, akik nagy örömmel elvitték volna – vetette ellene az apja.

– És nyilvánvalóan egyiküknek sem túl sok kedve lett volna hozzá, hogy az este végén még hazakanyarodjon vele – felelte Trace.

– Neked aztán mindenre megvan a válaszod, nem igaz? – morgolódott tovább az apja. – Sosem fog működni ez a helyzet, ha nem veszed a munkádat vagy engem komolyan.

– Téged mindig komolyan veszlek – felelte Trace. – Ami viszont a munkát illeti, egyáltalán nem akarom ezt az állást. Tökéletesen megfelelőnek érzem a New York-i karrieremet. Pusztán az, hogy ott nem kell öltönyt viselnem, és nem kell hozzá számológépet használnom, még nem jelenti, hogy nem tiszteletre méltó. – Ami azt illeti, a szabadúszó tervezőművészi munkája számos előnnyel járt: olyan jól fizetett, hogy remekül megélt belőle, és fenn tudott tartani egy nagy loftlakást a SoHóban, de még azzal is, hogy nem kellett az apjának megfelelnie. Ez igencsak sokat hozzátett az élvezethez.

Az apja arca még rosszallóbbá vált.

– Tehát akkor mi legyen? Hagyjam, hogy ezt a közösségi bankot is felfalja valamelyik nagy banktársulás?

– Lehet, hogy az volna a jó – felelt Trace, bár jól tudta, hogy a következő mondata csak vörös posztó lesz az apja előtt. – Errefelé halad a bankvilág.

– Nos, ez a bank nem fog arra menni, addig semmiképp, míg nekem bármilyen szavam van ebben – közölte makacsul az apja. – Chesapeake Shores közösségi bankja úgy szolgálja az ebben a városban lakókat, ahogy egy olyan arctalan, személytelen behemót sosem tudná.

Ezzel Trace sem szállt vitába. Csak egyszerűen arról volt szó, hogy egyetlen porcikája sem kívánta, hogy ő vezesse a bankot, mindegy, hogy családi örökség vagy sem.

– Miért nem Lailára bízod? – kérdezte. Ez az ötlet, egyre jobban tetszett neki. Ha sikerül meggyőznie az apját, hogy Trace húgának adja a munkát, amire Laila mellesleg mindig is vágyott, Trace reggel már úton lehet visszafelé New Yorkba. Csak annyit kell tennie, hogy az apját is meggyőzi róla, milyen remek a javasolt megoldás. – Gondolkozz rajta, apa. Annak a csajnak tényleg remek feje van a számokhoz. A matekjegyei dermesztően jók voltak. És mindig ő volt az ász a főiskolán az üzleti kurzusokon is. Megszerezte a mesterdiplomát a Whartonon. Röhögve megcsinálná, és fantasztikus volna.

– Én is gondoltam erre – ismerte el az apja. – Még beszéltem is vele erről, de a húgod elküldött a fenébe.

Ez váratlanul érte Trace-t.

– Miért?

Az apja vállat vont.

– Azt mondta, nem lesz pótlék senki helyett, még az én kedvemért sem.

Trace megrökönyödve meredt az apjára.

– De hiszen őt kérdezted először.

– A húgodat mikor érdekelte ilyesmiben az észszerűség? Meg van győződve róla, hogy csak azért kérdeztem őt, mert tudtam, hogy te nem akarod ezt az állást.

– Nem is tételezem fel, hogy ezek után megpróbáltad meggyőzni, mekkorát téved – vélekedett Trace.

– Hogy tehettem volna, amikor igaza van?

– Szerinted ti ketten valaha megtanulhattok egymással kommunikálni? – mordult fel Trace. Lehet, hogy ő meg az apjuk az idő kilencven százalékában ellentmondó nézeteket képviselnek, de ami Lawrence Riley-t és Lailát illeti… talán még életükben nem voltak egy hullámhosszon egy percig sem.  Semmiben nem értenek egyet, az olyan banális apróságoktól kezdve, mint kiválasztani a reggelizőpelyhet, a lényegesen sorsdöntőbb kérdésekig, mint például, hogy ki vezesse a bankot. Ez így volt attól a perctől kezdve, hogy a húga megtanult beszélni.

– Mármint úgy kommunikálni, mint te meg én? – vágott vissza az apja fanyarul.

– Hát, igen, legalább annyira jól – felelte Trace. – Figyelj, beszélek vele. Elsimítom a dolgokat kettőtök között. Laila büszkeségét nagyon bántja, hogy az évek során mindig azt hajtogattad, hogy azt akarod, visszajöjjek ide, de észhez fog térni.

Az apja ököllel rávágott az íróasztalra.

– Az istenit, Trace, te vagy az, akinek észhez kell térnie! Hát mi a helyzet a család iránti hűséggel? Az ember végigdolgozza az egész életét, hogy felépítsen valamit a fiának, és te meg úgy lököd félre, hogy el sem gondolkozol rajta.

– Volt egy egész életem eddig, hogy elgondolkozzam rajta. Sosem csináltál titkot belőle, hogy mire számítasz. Átgondoltam, aztán újra és újra, ami azt illeti, amióta felhívtál csak ezen őrlődök. Apa, ne már, te is jól tudod, hogy ez a nyolc óra munka, nyolc óra pihenés dolog nem nekem való. A kreatív munkákat szeretem, és pontosan ez a szó az, amitől a bankárok úgy irtóznak, mint ördög a szenteltvíztől.

E szavakra már az apja szája sarkára is kiült egy halvány mosoly.

– Ebben van valami – ismerte be. – És a következő ötletemhez mit szólsz? Adjunk ennek az ügynek hat hónapot. Ha azt követően is még mindig utálod, az áldásomat adom rá, hogy visszamenj. Ez csak igazságos ajánlat, nem?

Közismert, sokak által keresett, szabadúszó tervezőművészként, aki több jelentős New York-i hirdetési ügynökségnek dolgozott már, Trace kellően rugalmas életkörülményekkel rendelkezett ahhoz, hogy megtehesse, amit az apja kér. Néhányukkal tarthatja a kapcsolatot is, megóvandó magát attól, hogy teljesen becsavarodjon itt, Chesapeake Shoresban. Ha ez megadná neki az állandó szabadságot, biztosan kibírna hat hónapot öltönyben. Ennyi tisztelettel talán tartozik az apjának. És hosszú távon bölcsebb döntésnek tűnt, hogy ilyen módon nyilvánítsa ki a családhoz való hűségét, mint ha újabb mély törést okoz a családi békességben.

Továbbá ezt az időt arra is rászánhatja, hogy meggyőzze a húgát arról, hagyja a hülye büszkeségét a francba, és csapjon le a lehetőségre. Hiszen Laila azóta vágyott erre a pozícióra, amióta megtanulta az első számokat. Igenis meg kell ragadnia a lehetőséget, ahelyett, hogy arra pazarolná a tehetségét, hogy néhány helyi vállalkozásnak könyvelget. Sajnos a lány is örökölte az apjuk makacsságát. Trace gyanította, hogy a rá kiszabott hat hónap minden egyes napját azzal kell töltenie, hogy békéltetni próbálja ezt a két embert.

– Rendben, hat hónap – adta be végül a derekát. – De egy nappal sem több.

Az apja ragyogó mosolyt vetett rá.

– Meglátjuk. Még az is lehet, hogy rájössz, mélyen rejlő, különös tehetséged van a bankszakmához.

– Vagy te jössz rá, hogy milyen alkalmatlan vagyok bankárnak, mert hülye vagyok a számokhoz.

– A főiskolai vizsgákon szerzett jegyeid mást mondanak. – Lawrence felállt, és kezet nyújtott a fiának. – Üdv a fedélzeten, fiam.

Trace megrázta a felé nyújtott kezet, aztán figyelmesen tanulmányozta az apja arcát. Lawrence szemében valami fény ült, ami azt sugallta, több van ezek mögött a tárgyalások mögött, mint Trace eddig gondolta.

– Mire készülsz? – kérdezte kissé bizalmatlanul.

– Készülök? – Lawrence Riley-nek nem volt erőssége, hogy pókerarcot vágjon. Ezt a country klubbéli cimboráinak minimum fele lelkesen alátámasztotta volna. Az elmúlt harminc évben Lawrence igencsak sokat veszített a javukra.

– Meg se próbáld játszani az ártatlant, apa. Látom, hogy forralsz valamit, és ennek semmi köze nincs ahhoz, hogy én legyek a cég új üdvöskéje.

– Üzletet kötöttünk, erről van szó csupán – erősködött az apja. – Na, és most hadd mutassam meg az irodádat. Még elég spártaiak a körülmények, de ha a maradás mellett döntesz, úgy alakítod át, ahogy akarod. Közben megkérem Raymondot, hogy nézzen át veled pár hitelfelvevői aktát. Elsőként a hitelkérelmi bizottság ülésén kell részt venned kedden reggel. Addigra kész kell lenned a javaslataiddal.

Trace felemelte a két kezét.

– Várjunk csak egy pillanatot. Nem tudok eleget arról, hogyan kell elkészíteni ezeket a javaslatokat, gőzöm sincs róla, melyik kérelmet érdemes támogatnunk.

– Raymond megtanít az alapismeretekre. Évek óta ő a jobbkezem. És nem csak a hitelkérelmekről van szó. Van köztük egy várható hitellezárás is.

Trace gyomra elszorult.

– Azt akarod, hogy én döntsem el, valakinek a házát elvegyük-e, és árverésre bocsássuk-e?

– Egy vállalkozásról van szó, nem egy privát ingatlanról. És nem egyedül döntesz, természetesen. A bizottság mondja ki a végső szót, de valószínűleg a javaslatod alapján járunk el.

– Szó sem lehet róla – tiltakozott Trace. Ki ő, hogy mások álmait darabokra téphetné? Chesapeake Shoresban az üzletek kicsi családi vállalkozásokat jelentettek. Olyan volna, mintha valaki orra elől elrántaná az ételt az ebédlőasztalról; több mint valószínű, hogy olyanétól, akit ismer. Nem hitte, hogy lenne hozzá gyomra.

– Nem lehetsz gyenge, fiam. Ez kemény üzlet, súlyos dollárok múlnak rajta. Rögtön látni fogod, ha átnézed a papírokat. – Hátba veregette a fiát. – Akár el is kezdheted átnézni az aktákat, én meg szólok Raymondnak, hogy jöjjön az irodádba.

Trace rosszalló pillantást vetett az apja távozó háta után, aztán a nagy méretű, az iroda egyik sarkát elfoglaló mahagóniasztal közepén takarosan elrendezett dossziék felé fordult. Rögtön a tetején ott csücsült egy olyan, aminek nagy, vészjósló piros címkét ragasztottak az elejére.

Leült az asztal mögött álló bőrszékre, és nyugtalan tekintettel méregette a dossziét. Végül a kíváncsiság győzedelmeskedett, kinyitotta a fedelét, és az első oldalt kezdte tanulmányozni.

– A francba – mormolta, miután ezt olvasta: Lehetséges lezárás – Sasfészek Fogadó. Tulajdonos: Jessica O’Brien.

Trace ismerte Jess O’Brient, de nem a lány képe kúszott be a név olvastán a fejébe. Hanem a nővéréé, Abigailé, azé a lányé, aki pár évvel ezelőtt néhány forró nyári éjszakán elrabolta a szívét, aztán egyetlen búcsúszó nélkül eltűnt. Ahogy teltek az évek, Trace megpróbálta azt sulykolni magába, hogy nevetséges egy ilyen bizonytalan emlékhez ragaszkodni. Megpróbálta messzire elűzni magától, például azzal, hogy új kapcsolatokat létesített, de ezek legtöbbje csak alkalmi volt. Előfordult ugyan olyan is köztük, ami mélyebb, hosszú távú élményeket ígért, de Trace végül mindig képtelen volt elhessegetni a vágyat a gesztenyebarna haj, a nevető szempár és a vakmerőségre hajló jellem után, ami annyira jól passzolt a sajátjához.

És most neki kellene eldöntenie, mi legyen a sorsa a húga fogadójának? Egy dolog, amit biztosan tudott az O’Brienekről, hogy összetartanak. Ha Jessre támad, azonnal a többiek haragját is magára vonja, beleértve Abbyt is. Ez lehetett az oka az apja szemében az imént látható furcsa fénynek?

Lerázta az eshetőséget. Az apjának fogalma sincs róla, hogy ennyi éven keresztül odáig volt Abbyért. Ahogy senkinek.

Kivéve Lailát, jutott eszébe azonnal. A húga volt Abby legjobb barátnője. Még falazott is kettőjüknek azon az utolsó éjszakán, amit egy félreeső öbölben töltöttek a tengerparton. Vajon most összejátszanak az apjával?

Átkozottul nyilvánvaló, állapította meg borzongva. Talán hamarosan teljesül az álma, és újra találkozik Abbyvel. Vagy az is lehet, hogy a nő hamarosan nyakig ül a bajban. Aztán azonnal eszébe jutott a nagy kérdés, hogy Abbyvel a képben vajon egyáltalán látni fogja-e, mi a különbség.

Egy óra múlva, még mindig a fogadó gyászos számaival a fejében, Trace felkapaszkodott a motorjára, és elindult, hogy szemügyre vegye az ingatlant. Abban reménykedett, hogy találni fog valamit – bármit –, ami meggyőzi arról, hogy érdemes továbbra is hitelt nyújtani a vállalkozásnak. Érveket kellett gyűjtenie, amelyekkel teljes magabiztossággal állhat oda a bizottság és az apja elé.

A tengerparti úton végigkanyarogva belélegezte a sós levegőt. Megnyugtatták a vállát érő napsugarak. Késő tavasz volt, de a szellőben még mindig érződött a Finch-birtok melletti kanyarodónál az orgonák lágy illata. Marjorie Finch, az özvegyasszony, aki már akkor is hajlott hátú és idős volt, amikor Trace még gyerek, imádta az orgonáit. Addig hagyta őket megnőni, míg kész sövényt nem formáltak az út mentén. Amikor a lonc belenőtt a bokrokba, olyan vadul támadt a növényre, mint valami idegen bolygóról érkezett betolakodóra. Szeretetteljes figyelme kifizetődött. A bokrok tömve voltak illatos, törékeny virágokkal.

Jobb felől, a tengerpart mellett futó keskeny földsáv mentén, most is halászsasok építették a fészkeiket ugyanazokra a kopasz ágakra, amelyekre már évek óta mindig. Trace nagy mulatságára egy mindenre elszánt sas egészen elképesztően részletgazdag palotát konstruált magának az egyik móló végén álló oszlopra: gallyakból, madzagdarabokból, sőt még egy darab sárga rendőrségi kordonszalagot is felhasznált hozzá.
A tulajdonos igencsak bosszús lesz, ha felfedezi, hogy a mólója nem látogatható a nyár folyamán, mert ragadozó madarak vertek rajta tanyát.

Aztán elérte a fogadóhoz vezető utolsó kanyart. A fogadót egy régi, terjedelmes Viktória korabeli családi otthonból alakították ki, ami az öbölre néző magaslati területen épült. Amikor Trace utoljára járt itt, a helyre igencsak ráfért volna egy felújítás, mert a fadeszkák megvetemedtek a tengeri levegőben meg a durva téli szélben. A tornácon álló kerti fa székek és hintaszékek ugyanilyen rossz, javításra szoruló állapotban voltak. A valaha oly tökéletesen ápolt gyep helyét javarészt átvette a muhar, a kert csupa gaz volt. Pattersonék egy fityinget sem áldoztak rá évek óta, és a hanyagságuk akkorra már jól látható nyomokat hagyott.

Mostanra azonban Jessnek kemény munkával sikerült újra szép arculatot adnia a fogadónak. A külső falakra lágyan fénylő fehér festék került, ami mintha halványan visszatükrözte volna a közeli víz kékjét. A spaletták élénkpirosak voltak.
A gyep nem olyan dús, mint régen, de zöld volt és gondos kezek szépen lenyírták. Az azáleák és az orgona mind virágban álltak, és a tornác kerítése fölött, a ház hátsó részén egy nagyra nőtt rododendronbokor ontotta óriási lila virágjait. A fogadó frissen festett cégtáblája rézkampókon függött egy új póznán az út szélén. Trace nem tagadhatta, hogy azt a benyomást kelti a hely, hogy készen áll az új virágzásra.

Jess befizetéseinek listája azonban másról regélt. Mióta az év elején felvette a hitelt, minden alkalommal késett a részletfizetéssel, néhányat pedig el is mulasztott befizetni. A kis összegű kölcsön minden fillérjét elköltötte már, és még nem volt kitűzve a fogadó megnyitásának dátuma. Nyeresége ez idáig nem volt. Már több hivatalos felszólítást is kapott a banktól. A hitelválság óta a jelzálogiparban tevékenykedő bankok igencsak reszkettek az ilyen hitelek láttán, amelyek semmi jót nem ígértek. Papíron úgy nézett ki, hogy a banknak nincs más választása, mint zálogjog-érvényesítési felszólítást küldeni a tulajdonosnak. Trace elborzadt a gondolatra.

Már épp a motorra készült visszaülni, amikor az ajtó feltárult, és Jess lépett ki rajta. Meglátta a férfit, és elkomorult az arca.

– Te meg mit csinálsz itt, Trace?

Mogorva arckifejezéssel, kezével a csípőjén, átvágott a gyepen. A lábán gumitalpú, mindenféle időjárásra alkalmas klumpa, amilyet a kültéri foglalatosságokhoz szoktak felvenni. A farmernadrágját és a felsőjét festék pöttyözte be – fehér, meg a kéknek egy halvány árnyalata, amit, ha nem téved, futott át Trace agyán, Williamsburg-kéknek hívnak.

Jess hamarosan olyan közel ért, hogy gyakorlatilag összeért az orruk, és harcias tekintete a férfiéba kapcsolódott. Trace-nek azonnal eszébe jutott, hogy Jess is egy heves ír vérmérséklettel megáldott O’Brien.

– Na? – kérdezte párbajra készen.

– Csak nézelődöm.

– Az apád megbízásából, ez nem kérdés.

– A bank megbízásából – javította ki Trace.

– Azt hittem, évekkel ezelőtt elköltöztél a városból, mert nem akartad a bankból a részedet.

– Nem is. Csak helyettesítek pár hónapig.

– Ahhoz elég ideig, hogy az életemet pokollá tegyed?

Trace-nek ezen vigyorognia kellett.

– Lehet, hogy tovább. – Szélesen intett a ház meg a földterület felé. – Elég elfoglalt lehettél mostanság.

– Jó nagy meló volt. A legtöbb feladatot egyedül végeztem el, hogy spóroljak. – Jess álla megemelkedett. Büszkén és halvány ellenségességgel.

– Lehet, hogy több értelme lett volna szakembereket fogadni, és minél hamarabb végezni a munkálatokkal, hogy megnyithasd a vendégek előtt.

– Én nem így látom.

– Ez nyilvánvaló.

– Szeretnél bent is körülnézni? – kérdezte a lány reménykedő arccal. A hangjában váratlan lelkesedés csendült. – Talán ha látod, milyen fantasztikusan néz ki, olyan hírrel mehetsz vissza, hogy némi türelemre tudod inteni az apádat.

– Ez nem ilyen egyszerű, Jess. Tudom, hogy már figyelmeztettünk rá, milyen nagy hátralékot halmoztál fel. A bank a kimutatás alsó sorát nézi egyedül, nem azt, hogy szépen kifestetted-e az épületet.

– Mikor lettél te is olyan fafejű, csak a számok által vezérelt pasas, mint az apád? Akkor még nem voltál ilyen, amikor a nővéremmel találkozgattatok. – Töprengő pillantást vetett Trace-re. – Vagy mégis? Lehetséges, hogy ezért szakítottatok?

Trace megdermedt.

– Biztos vagyok benne, hogy te sem erről akarsz beszélgetni most – figyelmeztette a lányt. – Abbynek ehhez semmi köze.

– Biztos? Azok alapján, amennyit én tudok, biztosra veszem, hogy tökéletes boldogsággal tölt el a kilátás, hogy bosszút állhatsz azért, amit Abby tett veled. Ő volt az, aki szakított, nem igaz?

A megjegyzés nemcsak tolakodó volt, de sértő is.

– A fenébe, Jess, a világon semmit nem tudsz róla, mi történt köztünk akkor rég, és hétszentség, hogy semmit sem tudsz rólam, ha olyat képzelsz, hogy arra használnálak fel, hogy valamiféle elégtételt vegyek a nővéreden.

– Tényleg? – kérdezte Jess ártatlan arccal. – Vissza fog jönni, tudod. Holnap érkezik.

Trace erősen igyekezett, hogy ne látsszon rajta az azonnali és bizonytalan reakció, amit a hír kiváltott.

– Add át neki üdvözletem – kérte halkan. Aztán beindította a motort. – Még látjuk egymást, Jess.

A lány arcáról lehervadt a harcias kifejezés.

– Mit fogsz mondani az apádnak, Trace?

– Fogalmam sincs – felelte a férfi őszintén. Belenézett a lány szemébe. – De azt az egyet megígérhetem, hogy semmi köze nem lesz Abbyhez.

Jess lassan bólogatott.

– Úgy veszem, becsületszavadat adtad rá.

Trace elhajtott a város irányába, de közben nem tudta elhessegetni a gondolatot, hogy Jessnek nem kellene hinnie neki. Ha az ő Abby O’Briennel kapcsolatos gubancos érzelmeiről van szó, semmire sem mer garanciát vállalni.

2

– Hová is megyünk, Mami? Mondd csak el még egyszer! – követelte Caitlyn.

– Mikor érünk már oda? – nyöszörgött Carrie. – Olyan régóta kocsikázunk már. Haza akarok menni!

– Még fél órája sincs, hogy elindultunk a reptérről – csitította Carrie-t Abby. A türelmüket már korábban próbára tette a hosszú várakozás a biztonsági ellenőrzés előtt a New York-i reptéren, majd később, Baltimore-ban a még annál is fárasztóbb várakozás az autóbérlésre. Maga a repülőút sima volt, és egy óra hosszába sem telt a LaGuardiától a baltimore-i BWI-ig. A kislányok izgatottak voltak, hogy repülőn ülhetnek, de mostanra elfáradtak, morgolódtak és tökéletes érzéketlenséget tanúsítottak a látnivalók iránt, miközben dél felé, Chesapeake Shores irányába tartottak. Lehet, hogy egy jégkrémmel vagy valami más nyalánksággal meg lehetett volna békíteni őket, de Abby nem volt hajlandó a házsártoskodást jutalmazni, csak azért, hogy néhány percre nyugta lehessen.

– Miért nem próbáltok aludni egyet? – kérlelte őket, és a visszapillantó tükörből megnézte a lányokat az autósülésükben. – Mire felébredtek, már ott is leszünk Nagyinál, és tudom, hogy aprósütivel meg tejjel vár titeket. Emlékeztek, mennyire szerettétek a cukros kekszet, amit sütött, amikor legutóbb nálunk járt New Yorkban?

– Én sokkal jobban szeretem a csokidarabkásat – morgott Carrie, aki szemlátomást el volt szánva rá, hogy semminek nem fog örülni.

– Hát, én imádom a cukros kekszet – vágott vissza Caitlyn. – Meg is eszem majd mindet.

– Nem eheted meg! – visította Carrie. – Mami, mondd meg neki, hogy úgysem eheti meg mindet. Mert nekem is jár belőle.

Abby elnyomott magában egy elkínzott nyögést.

– Biztos vagyok benne, bőven lesz annyi, hogy mindkettőtöknek jusson. Most inkább hunyjátok le a szemeteket. Ha akkor is ilyen csúnyán viselkedtek, amikor odaérünk, biztosak lehettek benne, hogy semmiféle édességet nem kaptok. Mehettek egyenesen az ágyba, aludni.

A kislányok elhallgattak, de elég volt egy pillantás a visszapillantó tükörbe, hogy kiderüljön, milyen arccal néznek egymásra. Abby inkább szó nélkül hagyta a dolgot. Minden erejével a forgalmat kellett figyelnie, ami mintha tízszeresére nőtt volna azóta, hogy utoljára erre járt. Alig várta, hogy végre ráfordulhasson Maryland valamelyik kevésbé zsúfolt útjára.

De sajnos a forgalom sehol nem csökkent számottevően. Mintha mindenkinek ugyanabban a pillanatban támadt volna az az ötlete, hogy péntek este veszi irányba Maryland valamelyik tengerparti üdülőhelyét a sok közül. Korábban ez az őrület az utakon csak Ocean Cityig, esetleg az Atlanti-óceán partján lévő valamelyik másik nyaralóhelyig tartott, de mostanra úgy tűnt, hogy az emberek felfedezték maguknak a kisebb városkákat is az öböl nyugati partvidékén.

Abby elővette a mobilját, és megnyomta a Jesshez tartozó gyorshívó gombot.

– Rémes a forgalom – panaszolta, amikor a húga felvette. – Ebben az iramban még egy óra, mire odaérünk.

– Szólok Nagyinak – ajánlotta Jess. – Én már odafelé tartok. Próbálj megnyugodni. Viszem a garnélát meg behűtve vár a bor.

– Köszönöm, igazán – hálálkodott Abby. – Viszlát hamarosan.

Végül egy egész órába és tíz percbe telt, mire befordultak a Chesapeake Shoresba vezető útra. De legalább a végére enyhült a forgalom. Abby küzdött magával, ne menjen-e egyenesen a házukhoz, de mivel a két lány végre aludt, végigkanyargózott egy kicsit a városon, újraismerkedett a főutcán található üzletekkel, amelyek négy házsor hosszában húzódtak a vízparttól a város főteréig.

Egyetlen köztük üresen árválkodott, de a többi kirakatot tarka árucikkek töltötték be. Barb Bababutikja mellett rögtön Ethel Emporiuma következett, amelyekben mindent lehetett kapni: ajándéktárgyaktól kezdve, olcsó édességeken keresztül látványos emléktárgyakig, meg helyben készült házi lekvárokig és gyümölcszseléig. A konyhaboltban nagyjából a világon létező mindenféle konyhai kütyüt meg lehetett találni, mellette meg a Tengerparti Ajándék olyan árucikkeket sorakoztatott fel nagy bőségben, amelyek mindegyike tengeri témához kötődött. Dizájnerruhák tömkelege egy másik üzletben: mindegyiket tengerparti viseletre szánták. És minden üzlet ajtaja mellett virágtartók, színpompás árvácskákkal, és kunkori szőlőindákkal, a kirakatok felett ropogós kék-fehér árnyékolók. Az árvácskákat bizonyára tűzpiros muskátlik fogják felváltani, miután a tavasz nyárba fordul.

A kocsiablakot lenyitva Abby nagyot szippantott az ismerős sós levegőből, a fülébe bekúsztak egy szabadtéri koncert távoli, halk hangjai a tengerpart felől. Már el is feledkezett a hagyományról, hogy késő tavasszal, aztán nyáron, és akár végig, a vénasszonyok nyara folyamán is, amikor az időjárás tömegeket vonz a városba, péntek esténként ingyenes előadásokat tartanak a szabadtéri színpadot védő kupola alatt. Ma este jazz szólt, és Abby érzései szerint talán egy kicsit túl sok volt benne a szaxofon.

Elmosolyodott, amikor eszébe jutott, mennyit vitáztak az apjával azon, hogy mi a tökéletes zenei elegy ezeken a korai koncerteken. Ha Micken és Nagyin múlt volna, minden héten ír zenészek és táncosok léptek volna fel.

– Mami, valami zenét hallok – motyogta Carrie álmosan. – Bulizni megyünk?

– Most nem, viszont mindjárt ott vagyunk Nagyinál – mondta neki Abby. – Öt perc, és megérkezünk.

Elindultak a belvárosból, rákanyarodtak a tengerpart felé vezető útra, amely a legvégén kanyarogva kúszott felfelé egy enyhe domb oldalán. A tetőre érve Abby balra fordult, egy hosszú kocsiútra, amely egy hagyományos tengerparti lak hátsó udvarára érkezett. Az építményt tornác vette körül, sok nagy üvegfelülete lehetővé tette, hogy az öböl látképét minél alaposabban szemügyre lehessen venni, és e pillanatban minden ablaka fényárban úszott. Amikor Abby leállította a kocsi motorját, két alak – egy fürge és élénk mozgású, meg egy valamivel hajlottabb hátú – emelkedett elő a veranda sötétjéből.

– Nagyi! – kiáltotta Caitlyn, és már tépte volna le magáról a biztonsági övet.

– És Jessie néni! – lelkendezett Carrie, és ki akarta nyitni a kocsi ajtaját. Abby kikapcsolta a gyerekzárat, mire a kislány kipattant, keresztülviharzott a gyepen, és rácsimpaszkodott legkedvesebb nagynénjére.

Jess hátratántorodott, aztán jó alaposan megölelgette az unokahúgát, miközben Caitlyn a dédnagyanyját ölelte át lényegesen gyengédebben, mint aki ösztönösen tudja, hogy egy idős asszonnyal óvatosan kell bánni.

Abby mosolyogva figyelte a jelenetet. Miért nem csinálnak ilyet gyakrabban? Vajon tényleg ennyire elfoglalt volna? Vagy csak azért keres kifogásokat, mert igencsak vegyesek az érzései a régi otthonával meg azzal kapcsolatban, ahogy ő maga kényszerítette magát rá, hogy elmenjen innen, és sose nézzen vissza? Egészen eddig a pillanatig fel sem tűnt neki, hogy mennyire hiányzik az életéből az ittlét, ahogy a tengeri szellő motoz a fák között, meg távolról odahallatszik a partnak csapódó hullámok zaja, és ott várja egy egész rakás marylandi garnéla meg a hűtött bor a verandán, mellette Nagyi frissen sütött süteménye.

A nagyanyja elkapta a pillantását, és úgy mosolygott rá, mint aki belelát a fejébe.

– Jó itthon, igaz?

– Jobb, mint amire számítottam – ismerte be Abby. – És te hogy vagy, Nagyi? Jól nézel ki. – Az idős hölgy egyértelműen kevesebbnek nézett ki az évei számánál, ami Abby gyanúja szerint már nyolcvan körül járhatott, habár ő maga sosem adna róla pontos tájékoztatást. Akárhányszor valaki megpróbálta kideríteni a születési adatait, akár családfakutatás céljával, Nagyi születési évszáma, halljatok csodát, mindig úgy módosult, hogy jobban fessen.

– Valamivel jobban is érzem magamat most, hogy ti hárman itt vagytok – felelte Nagyi. – Adjunk vacsorát először a kislányoknak, mi meg együnk később, nyugodtabb körülmények között?

– Tökéletesen hangzik – felelte Abby.

– Akkor menjünk is be, és mutassuk meg nekik a szobájukat, rendben? Connornál szállásoljuk el őket, mert abban a szobában két ágy van. Arra persze még mindig nem tudtam rávenni a bátyádat, hogy vigye el az érmeit, kupáit meg okleveleit. Olyan a szoba, mintha még mindig benne lakna ő maga is.

Abby mosolygott.

– Akkor rendetlen és zsúfolt – állapította meg. – A lányok imádni fogják.

Miután ők is bementek a házba, Abby a húgához fordult, és vadul magához ölelte.

– Na, most már végre hajlandó vagy elmesélni, miért kellett idejönnöm?

Jess fanyar pillantást vetett a nővérére.

– Te aztán mindig egyenesen a tárgyra térsz, mi? Nem tudnál öt percet pihenéssel tölteni?

– Nem, ha arra számítasz, hogy én fogom megoldani a problémádat, bármi is az, pár nap alatt.

– Szerintem egy picit még várjunk vele. Addig nem akarok belekezdeni, míg Nagyi nem megy aludni. Nem akarom, hogy aggódjon.

Abby a homlokát ráncolta.

– Annyira komoly?

– Mondtam, hogy élet-halál kérdés – türelmetlenkedett Jess. – Na, gyerünk. Jólesne egy pohár bor… de lehet, hogy kettő is lesz belőle… mielőtt belefogok a sztoriba.

A húga hangulatából ítélve Abby erősen gyanakodott, hogy neki sem fog ártani, ha iszik pár kortyot.

Jess maga sem tudta biztosan, hogyan is keveredhetett ekkora slamasztikába. Csak annyit tudott, hogy előre fél bevallani az ügy bármelyik részletét az ő magabiztos, sikeres nővérének. Mégis, amikor rájött, hogy mennyire rosszul sültek el a tervei és milyen mélyre ásta magát a trutyiba, az tűnt az egyetlen értelmes lépésnek, ha felhívja Abbyt – a család diplomás pénzügyi tudósát.

Nem akarta elveszíteni a fogadót. Már kislányként is úgy képzelte, hogy egy napon az övé lesz, amikor először meglátta a terjedelmes épületet, alig egy mérföldre a saját házuktól. Alig másfél éve, közvetlenül karácsony előtt pillantotta meg az „Eladó” feliratú táblát a fogadó homlokzatán, amikor hazafelé autózott, közvetlenül azután, hogy majdnem halálra unta magát a munkahelyén, Ethel boltjában. Nem csoda, hogy a szíve azonnal gyorsabb ütemben kezdett verni. Mióta visszajött a főiskoláról, első alkalommal érzett bármiféle várakozásteljességet és jóleső izgalmat, ha a jövőbe tekintett. Íme, itt volt az esély rá, hogy megragadja a szerencséjét, célt adjon az életének, és olyan jövőt építsen fel, amivel a családja helyeslését is elnyeri.

De először senkinek sem beszélt a terveiről. Nem is tudta pontosan, miért. Talán mert félt, hogy kinevetik, vagy mert nem hisznek majd benne, hogy Jessnek ez sikerülhet. Hiszen végső soron ő csupán egy kisbaba, meg afféle vadóc. Aki sosem tart ki túl hosszan semmi mellett. A bátyjaival és nővéreivel ellentétben sosem érzett szenvedélyt a munkája iránt, sosem találta meg az igazi hivatását. Csak úgy sodródott, és a családból mindenki tudta is. És ami még ennél is rosszabb, senki nem is várt el tőle ennél többet.

– Ugyan, hisz ismered Jesst. Sosem tart ki túl hosszan semmi mellett. – Hányszor hallotta ezt egyik-másik családtagjától, legtöbbször az apjától? Ha Abby vagy valamelyik bátyja mondta, nem veszítette el a lelki nyugalmát, de Micktől hallani mindig az elevenébe vágott. Jess úgy nőtt fel, hogy elhitte, sosem fog tudni megfelelni azoknak a magas szintű elvárásoknak, amelyeket az apja állít a gyerekei elé. A fogadó volt az esélye rá, hogy bizonyítsa az apjának – és mindenkinek –, hogy tévedtek.

Szerencsére Jessnek, akárcsak a testvéreinek, volt szerény tőkéje, amihez huszonegy éves korában fért hozzá. Bölcsen fektették be a pénzt, az összeg kamatozott, különösen amióta Abby kezelte a számlát. Jess abban reménykedett, hogy elég lesz az előleg kifizetéséhez.

Hirtelen ötlettől vezérelve másnap reggelre megbeszélt egy időpontot a Realtor ingatlanközvetítő cég képviselőjével. Naivan, és mivel magával ragadta az álom, még azt sem kérte, hadd nézhessen bele a könyvekbe, és nem próbált bizonyítékot szerezni arra sem, hogy hitellel terhelve is lehet-e működtetni a helyet. Felületesen szemügyre vette az ingatlant, és úgy találta, jó állapotban van. Végtére is, ha bármit tudott az apjáról és Jeff bácsikájáról, az biztos, hogy hosszú távra tervezték és építették az épületeket. Visszafogott ajánlatot tett, amit azonnal elfogadtak. Pattersonék már nagyon szerettek volna elköltözni. Csak annyi volt hátra, hogy a további finanszírozási kérdéseket megoldja.

Ez volt az a pillanat, amikor Abbyt fel kellett volna hívnia, döbbent rá most, utólag. Vagy az apját. Sőt, akár a bátyjai is szolgálhattak volna néhány jó tanáccsal, de ő, a végtelenségig makacsul, egyedül akart mindent elintézni. Hogy az észszerűségen belül maradjanak a kifizetendő összegek, elfogadott egy rövid távú hitelt, és azt tervezte, hogy végtörlesztéssel él, ha túl lesz a megnyitón, és a fogadó végre pénzt is hoz a konyhára.

Remek tervek voltak, gondolta most magában a borát kortyolgatva, miközben Abbyt várta, hogy visszajöjjön miután az ikreket ágyba dugta. Semmi sem úgy alakult, ahogy várta. Pattersonék nem áldoztak pénzt modern berendezésekre.
A fűtésrendszer meg a légkondicionálás alig működött, és muszáj lett volna kicserélni mindkettőt valami energiatakarékosabbra. Habár az épület jó állapotban volt, a szobák lelakottak, a függönyök fakók, az ágynemű elfogadhatatlan. Az épület külsőleg kissé rozzant, de ezt könnyen lehetett orvosolni… ám akár egy réteg festék is pénzbe kerül.

Az előleg kifizetésére elment a teljes megtakarítása, ezért üzleti hitelért folyamodott, a fogadót használva zálogként. Ezt a kérelmét is könnyen elfogadták.

Ekkor Jess, izgatottságtól eltelve, végre beszámolt a családjának az adásvételről. Ahogy várható volt, Nagyi és a testvérei együtt örültek vele. Mick pedig rázúdított ezer meg egy, tökéletesen észszerű kérdést, amelyekre azonban Jessnek nem volt kiforrott válasza. Ekkor fogta el először valami kellemetlen érzés, hogy olyasmibe fogott, ami túlnő rajta.

Ekkor, pár hónappal ezelőtt, miközben még mindig azzal próbálkozott, hogy a szükséges felújításokat elvégezze, kapott egy figyelmeztető levelet a banktól, hogy a jelzálog és az üzleti hitel fizetésével is hátralékban van. Pedig összekaparta a készpénzt. Nagyon kínosnak érezte, hogy a nagy őrületben, hogy a helyet kipofozza valahogy, elfelejtkezett a fizetési határidőkről. És mindez pár hónappal később megismétlődött. Mivel a tőkéje eddigre igencsak megcsappant, sorban egymás után két részletet is kihagyott.

Ekkor érkezett az újabb figyelmeztetés, mely szerint megsértette mind a jelzálog- mind a kisvállalati hitelszerződésben foglaltakat.

– Ez mit jelent? – kérdezte Lawrence Riley-től, amikor pánikba esve telefonált a bankba.

– Azt jelenti, hogy az itt-ott lyukas hitelfizetői történeted alapján máris elkezdhetnénk a lefoglalás folyamatát. Figyeltem a fogadó háza táján történő eseményeket. Nincs készpénzmozgás.

– Renoválom a helyet. A megnyitót július elsejére terveztem. Szerettem volna az Emlékezés napjára időzíteni, de az nem volt kivitelezhető.

– És hogyan gondolod összehozni a következő törlesztőrészletet, meg az utána következőt?

– Megtalálom a módját, hogy meglegyen rá a pénz – biztosította Jess a férfit, habár elképzelése sem volt, hogyan.

– Talán jó volna, ha beszélnél az apáddal – javasolta Lawrence. – Biztos vagyok benne, hogy hajlandó volna…

Jess közbevágott.

– Ez az én projektem. Az apám nem vesz részt benne.

A megjegyzés Lawrence-be fojtotta a szót. Jess úgy gondolta, ez jó jel. De aztán Lawrence így folytatta:

– Ha azt gondolnám, hogy az apád támogat, rövid távon más szemüvegen át nézhetném a dolgokat.

– Hát, pedig nem úgy van – ismételte Jess. – Megszerzem a törlesztőket, Mr. Riley. Maga is tudja, milyen lehetőségek rejtőznek a fogadóban. Maga is tudja, hogy sikeres lesz.

– A megfelelő vezető kezében igen – felelte a férfi. – De arról nem vagyok meggyőződve, hogy te vagy a megfelelő személy.

A lekezelő hangnem, meg az, hogy ennyire nem hitt abban, hogy sikeres lehet, feldühítette Jesst. Legszívesebben jól lehordta volna a bankárt, de még neki is elég esze volt ahhoz, hogy már így is aggályos helyzetében ez végzetes hiba volna.

– Kérem, legyen egy kis türelemmel – mondta helyette. – Ez a hitel jó célra megy. Ismer engem. Ismeri a családomat.

– Ahogy már mondtam, ha beveszed a projektbe az apádat is, beszélhetünk róla…

– Nem! – ellenkezett vadul Jess.

– Ezt természetesen te döntöd el. Én mindenesetre elvárom, hogy a törlesztőrészleteket időben fizesd – felelte Lawrence. – Szép napot, Jessica.

Ez a beszélgetés kedden folyt. Szerdán Jess felhívta Abbyt, abban a pillanatban, amikor rádöbbent, hogy teljesen esélytelen, hogy időben összekaparja a szükséges pénzt. Tudta, hogy a nővére ki fog akadni, ha meghallja, milyen ügyletbe ment bele anélkül, hogy vele konzultált volna, de végül segíteni fog helyrehozni mindent, mert Abby mindig úgy szokta. Helyrehozza a dolgokat. Még amikor a házassága szétesett, akkor is módot talált rá, hogy egyensúlyban maradjon, a munkáját
is folytatta, ahogy addig, és megadta az ikreknek azt a figyelmet, amire szükségük volt ahhoz, hogy túljussanak a zűrös időszakon. Ha azt a helyzetet kezelni tudta, ez apróság lesz számára, gondolta Jess magabiztosan.

Persze ez még azelőtt volt, hogy rádöbbent volna, hogy Trace is része az egyenletnek. Nem tudta, pontosan mi történt közte és Abby között akkor, sok évvel ezelőtt, de nem szép vége volt, az biztos. Volt történetük, és annak ellenére, hogy Trace ígéretet tett rá, nem hagyja, hogy ez befolyásolja a bank döntését, Jess nem volt százszázalékosan meggyőződve róla, hogy ezt el tudja hinni neki. És azt sem tudta biztosan eldönteni, hogy Abby hogyan érez majd, ha kiderül, hogy a régi szerelme is képbe került. Talán jobb is, ha első körben meg sem említi neki.

Amikor Abby végre csatlakozott hozzá a verandán, Jess először a munkájáról kérdezgette, meg arról, hogy a lányok hogy érzik magukat az óvodában, és hogy van-e új férfi Abby életében. Abby végül türelmetlen pillantást vetett a húgára.

– Húzod az időt – mondta vádlón.

Jess elpirult.

– Talán egy picit, de szerettem volna pár dolgot megtudni. Mostanában sosincs alkalmunk egy igazán jó, szívbéli beszélgetésre. Hiányzik.

Abby arca ellágyult.

– Nekem is. De egy élet-halál probléma fontosabb ennél. Beszélj már.

Egy óra múlva, miután kiöntötte a szívét, és látta Abby szemében az elkeseredést, Jess már egyáltalán nem volt benne olyan biztos, hogy ezt annyira egyszerű lesz helyrehozni, mint korábban remélte.

– De kiegyenesíthetjük még valahogy, ugye? – kérdezte a nővérét panaszos tónussal a hangjában. – Tudom, hogy eddig sok mindent elszúrtam, de ha megnézed a fogadót, ahogy most áll, te is megérted majd, miért pontosan így kellett tennem, ahogy tettem. Fantasztikus lesz.

– Csak akkor lesz fantasztikus, ha el tudod kerülni, hogy a bank árverésre bocsássa az ingatlant – felelte Abby gyászos arccal. – Miért nem szóltál korábban? Kölcsön tudtam volna adni neked a szükséges pénzt.

– Nincs szükségem a pénzedre – erősködött Jess. – Egyedül is boldogulok. Csak egy kis idő kell. Maximum pár hónap.

– Vannak foglalások?

– A nyár nagy részére be van táblázva a hely, és már elkezdtek érkezni a foglalások az őszi időszakra is – felelte Jess büszkén. – És ha lábra kap a hír, és szájról szájra jár, hogy milyen barátságos hely és milyen jó a kaja, akkor nem lesz gond az év hátralevő részében sem, hétvégéken legalábbis biztos nem. Ünnepi különlegességekkel is készülök, hogy megpróbáljam felpörgetni a foglalásokat novemberre és decemberre, sőt a januári és februári hosszú hétvégékre is. Tényleg remek marketingtervem van, Abby.

– Írásban?

– Nem, de leírhatom, ha ez fontos.

Abby elgondolkodó arccal bólintott.

– Tedd meg. Talán ez lesz az aduász a kezedben amire nagy szükséged van. Holnap első dolgunk az lesz, hogy átnézzük a pénzügyeidet. Össze tudunk rakni egy értelmes költségvetési tervet, és el tudok menni veled a bankba hétfőn.

Ami azt jelenti, jutott azonnal Jess eszébe, hogy a nővére szemtől szemben találkozik Trace-szel. Ez talán nem túl jó ötlet.

– Tudom, milyen elfoglalt vagy. Ha mindent összeraktunk, és vissza kell menned New Yorkba, én is el tudom vinni a dokumentumokat a bankba.

– Nekem ezzel nincs gondom. Nézzünk szembe a tényekkel, én az ő nyelvüket beszélem, te viszont nem. Ez a te álmod, és hajlamos vagy rá, hogy a terveid miatt mellékvágányra tévedj. Én képes vagyok hideg, kemény számokról tárgyalni.

Jess beadta a derekát, mert tudta, hogy Abbynek igaza van. Ő könnyen túl érzelmessé tud válni, míg a nővére képes megőrizni a hidegvérét.

– Ha tényleg biztos vagy benne, hogy nem túl nagy teher, akkor köszönöm. Sosem leszek képes meghálálni, amit most értem teszel, Abby. Muszáj megtartanom a fogadót. Egyszerűen muszáj. Ez az első olyan dolog, ami igazán fontos számomra. Ez az esélyem, hogy bizonyítsam, vagyok én is olyan jó, mint a többi O’Brien.

Abby döbbenten bámult a húgára.

– Miről beszélsz, Jess? Persze hogy ugyanolyan jó vagy, mint mindnyájan.

– Jaj, ne már. Mindig is én voltam a kétbalkezes, meg a hiperaktív, aki képtelen egy feladatra koncentrálni. Valószínűleg arra számítottatok kezdettől, hogy ezt is el fogom szúrni. – A megkésett diagnózis, hogy Jessnek komolyabb figyelemzavarai vannak, tízéves korában jött, amikor már nagyon sokat küzdött az iskolában. Akkortól ott ült ez az átok a vállán, ami túlságosan is gyakran könnyű kifogásként szolgált, ha – ahogy újra meg újra előfordult – nem sikerült kitartania egyes dolgok mellett.

– Ez nem igaz – ellenkezett Abby, habár az arca mást mondott. – Drágám, hiszen figyelemzavaraid vannak. Ezt mindnyájan megértjük. És ennek ellenére, nézd meg, mennyi mindent véghezvittél már. A középiskolát majdnem osztályelsőként végezted el. Főiskolai diplomád van. Ezek óriási eredmények, és nem csak egy figyelemzavarban szenvedőtől. Rá fogsz jönni, hogyan tudsz mindent kézben tartani a fogadóval kapcsolatban is.

– Alig sikerült végigküzdenem magamat a főiskolán is, mert folyton váltogattam a főszakomat. És öt vagy hat totális zsákutcát jelentő állásom volt azóta – emlékeztette Jess a nővérét, elszánva rá, hogy ragaszkodik a realitásokhoz. – Huszonkét éves vagyok, és még nem volt egyetlen kapcsolatom sem, ami tovább tartott volna pár hónapnál.

– Mert eddig még nem találtad meg azt a dolgot vagy azt a személyt, ami vagy aki szenvedélyt keltett volna benned – ellenkezett Abby. – Most meg itt a fogadó. Emlékszem, már akkor is sokszor emlegetted, amikor még kicsi voltál. Imádtál oda járkálni. Annyira izgatott lettem én is, amikor azt mesélted, hogy végre megvetted. – Elszántság költözött a tekintetébe. – Ne is aggódj tovább. Minden tőlem telhetőt meg fogok tenni azért, hogy megtarthasd a fogadót.

– Kivéve azt, hogy pénzzel kisegítesz – ismételte Jess. – Azt úgysem hagyom.

– Először lássuk, hogy alakulnak a dolgok, oké? Van pénzem, amit befektethetek egy biztos üzletbe, és hiszek benned.

Jess szemébe könnyek gyűltek.

– Imádlak, tesó.

– Én téged még jobban. És most aludjunk egyet, aztán kezdjük ezzel reggel. Mikor találkozzunk a fogadónál?

– Kilenckor? – javasolta Jess. Legalább egy lustálkodós reggellel tartozott a nővérének.

– Legyen nyolc.

A hellyel kapcsolatos erős érzelmei dacára Jess elvigyorodott.

– Nem is rossz. Kezdesz lazulni. Azt vártam, hajnali hetet mondasz.

– Csak óvatosan, kicsike. Még könnyen meggondolhatom magamat.

Jess azonnal felugrott ültéből.

– Viszlát nyolckor – köszönt el sietve, és már indult is lefelé a lépcsőn. Leérve még visszafordult.

– Annyira örülök, hogy itt vagy, Abby. Azt viszont sajnálom, hogy mindezzel téged terhellek.

– Erre való a család – felelte Abby. – Ezt ne feledd soha.

Bármit is mondott a nővére, Jess most azon kezdett tűnődni, hogy vajon hitt-e ebben őszintén valaha, legalábbis ami a folyton elégedetlenkedő apját illeti. Ha Mick minderről valaha tudomást szerezne, csak úgy ontaná az „én megmondtam előre”-típusú megjegyzéseket.

És Jess mástól is tartott: ha Abby egyszer csak szembe találja magát Trace Riley-val emiatt az ügy miatt, és rádöbben, hogy a húga titokban tartotta előtte ezt az apró részletet, az is lehet, hogy egyszerűen elsétál, és magára hagyja őt, hogy kevergőzzön ki a szószból, ahogy akar.

Abby nem sokkal hajnalhasadás után lesétált a konyhába, mert felébresztette a vörösbegyek, kékmadarak és ökörszemek nyitott hálószobaablakon át behallatszó éneke. Már el is felejtette, milyen zajos tud lenni a természet, különösen tavasszal. De akármilyen korán is volt még, nem lepte meg, hogy a nagyanyját már ébren találja.

– Korán keltél – korholta Nagyi elsőszülött unokáját. – Azt hittem, egy kicsit tovább alszol az első itthon töltött reggeleden.

– Sok tennivalóm lesz ma – felelte Abby, és öntött magának az erős teából, amit Nagyi készített. Öntött bele egy csepp tejet, aztán az első korty után nagyot sóhajtott az élvezettől. – Sosincs ilyen íze, ha én főzöm.

– Fogadni mernék, azért van így, mert filtert használsz, és a mikróban melegíted.

Abby elmosolyodott.

– Lehetséges.

– A jó teának időre van szüksége. Ha egy kicsivel többet fordítasz rá, és szeretettel készíted, meghálálja.

– Arra is nehezen találok időt, hogy a lányokkal törődjek, a teám ízére már végképp nem jut– felelte Abby.

– Ami azt jelenti, hogy túl sokat dolgozol. Sosem tanultál meg lazítani. Miért nem fogsz egy könyvet, és viszed ki magaddal a hintaágyba ma délelőtt? Addig én vigyázok a kislányokra. Elviszem őket a városba, és elbüszkélkedem velük.

– Ha tényleg nem bánod, hogy te vigyázol a lányokra, a szavadon foglak – felelte Abby. – De a hintaágynak még várnia kell. Megígértem Jessnek, hogy egy óra múlva találkozom vele a fogadónál.

Nagyi arca azonnal megkomorodott. Leült az asztalhoz Abbyvel szemben, és egy darabig a teáját kavargatta, aztán az unokájára emelte a tekintetét.

– Bajba került, igaz?

Abby nem akarta elárulni a húga titkát, de mindig is rosszul tudott hazudni. Inkább megkérdezte: