A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A szirt, 2023

Olmec – Újrakiadás, 2024

Copyright © Mosonyi Mara, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Hegyi Péter

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bardi Erzsébet

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-03-8

ELSŐ FEJEZET

Amikor Léa Leclerc megtudta, hogy azonnal ki kell mennie a temetőbe, még nem kezdett el sötétedni. A lány olyan erővel szorította a vonalas telefon kagylóját, hogy belefehéredtek az ujjai.

– Hogy mondja, kérem? – kérdezett vissza döbbenten, halk hangon, mely nélkülözött minden élt. Tett egy zavarodott félfordulatot, s olyannyira próbált teljes figyelmével a vonalban lévő nő mondandójára koncentrálni, hogy belegabalyodott a telefonkábelbe, de ez csak akkor tűnt fel neki, amikor megpillantotta saját magát az iroda ajtajára szerelt egész alakos, csorba tükörben. Nagyon világos bőrű, negyedvér lány volt, első ránézésre akár alaposan lebarnult európainak is tűnhetett, de haja, valamint vastag, húsos, a fehér nők pirosas-rózsaszínes ajkánál jóval sötétebb, bordós szája és markáns orra a figyelmesebb szemlélő számára elárulták származását. Sűrű, fekete tincsei, melyeket helyenként sötétbarnára szívott a nap, kibontva omlottak a vállára. Nem ugrottak össze apró csigákba, mint színes bőrű őseié, inkább úgy festettek, mintha mindig frissen kreppelték volna őket. A legkülönlegesebbnek mégis a tekintete hatott. Zöld szeme szinte világított kreol arcán. Gyermekkorában többször megbámulták – saját véleménye szerint – emiatt, sőt egyszer a templomban egy idősebb, fehér nő szinte megbotránkozva fordított hátat neki, majd hamarjában fohászkodni kezdett. Léa most a kis aranykeresztre tette a kezét, mely mindig a nyakában lógott. A mozdulat némileg megnyugtatta. Próbált a vonalban lévő nő szavaira figyelni.

– Holnap reggelre vihart mondanak. Nem lenne jó esőben elvégezni a munkát.

– Az exhumálást. Igen… Nos… Kissé váratlanul ér… Úgy értem, éppen indultam haza, ha nem lépek vissza pár iratért, senkit sem tudott volna elérni. Ilyenkor normál esetben már nem dolgoznak egy múzeumban. – Önkéntelenül is az iroda falára szerelt, valaha fehér, ma már sárgás, puritánul egyszerű műanyag óra felé pillantott, melyen még számok sem voltak, bár anélkül is pontosan tudta, hogy este fél nyolc van.

– Még új nálunk itt New Orleansban, igaz, Léa? – kérdezte a nő, és hangjából sütött a lesajnálás.

A lány már nyitotta volna a száját, de a másik máris folytatta, úgy tűnt, nem vár választ.

– Nézze! A főnököm most írt, hogy hívjam önt haladéktalanul. Én csak egy titkárnő vagyok, a döntés már megszületett.

– Nem értem a kapkodást, Miss… – kétségbeesetten kutatott az elméjében, de nem tudta felidézni a nő nevét, vagy talán be sem mutatkozott? Léa zsúfolt napon volt túl, azaz ezek szerint még közel sem volt túl… Tényleg azt várják, hogy menjen ki a temetőbe? Nem, nem egy egyszerű temetőbe, hanem a St. Louise-temetőbe, ahol boszorkányok, hírhedt tengerészek, világfik és ki tudja még, hogy kik alusszák örök álmukat évszázadok óta? Persze Léa felvilágosult, tanult nőként nem az ő szellemeiktől tartott, hanem inkább azoktól a furcsa turistáktól, akik a világ minden tájáról a városba özönlöttek, csak hogy leróják tiszteletüket többek között a fekete bőrű vuduboszorkány, Marie Laveau sírjánál, vagy azoktól a drogos hajléktalanoktól, akik jó mókának tartották ezen turisták halálra rémisztését. És még ha csak ijesztegetésről lett volna szó! Léa tisztában volt vele, hogy a közbiztonság New Orleansban csapnivaló. Ezért is hívja fel a városba látogatók figyelmét az összes utazási iroda és minden magára valamit is adó blogger, hogy a St. Louise látogatása sötétedés után egyáltalán nem ajánlott, sőt veszélyes! New Orleans, mely nagyrészt a turistákból élt, persze erre is talált adekvát megoldást, hiszen ki ne lenne kíváncsi a város egyik legfőbb nevezetességére, Amerika leginkább kísértett temetőjére? Szervezett csoportokban, idegenvezetővel, a nappali órákban, kényelmesen megtekinthető a temető.

– Szóval meglep ez a hirtelen ötlet – folytatta Léa. – Hónapok óta dolgozunk azon, hogy megkapjuk a Katrina Perrin exhumálásához szükséges összes engedélyt, a sír tényleges felnyitásától odáig, hogy egyáltalán behajthassunk kisebb munkagépekkel a temető területére, és akkor most hirtelen…

– Nézze, tetszik a lelkesedése, de közel sem biztos, hogy Katrina Perrin egyáltalán abban a kriptában fekszik. Ez ugye a maga mániája.

– Nem, ez az én teóriám. A neve nincs feltüntetve, de miért is lenne… Kivégezték.

– Tisztában vagyok vele. Az általa elkövetett bűnökért ez járt, még egy olyan városban is, ahol alapvetően elnézték, ha valaki vudupapnő, és megmérgezi néhány férjét.

– Mit is mondott, hogy hívják?

– Nézze – szólalt meg a vonal végén a munkálatokat finanszírozó alapítvány fejének titkárnője, jóval higgadtabb hangra váltva. – Az ön eszmefuttatása logikus. Ezért is kapta meg a pénzt a projektre. A főnököm és más régészek is látnak benne rációt, hogy Katrina Perrin utolsó férje kilopatta a felesége földi maradványait abból a meszesgödörből, ahová a bűnözőket akkoriban dobálni szokták… – Léa fékezte magát. Nagyon zavarta ennek a nőnek a stílusa, de nem vágott közbe, csupán felsóhajtott. – Lehetséges, hogy a férfi valóban elhelyeztette a szeretett nőt a saját családi kriptájába, persze a neve nem kerülhetett oda. A polgármester is üdvözölte a kezdeményezést, mert ha meglenne Katrina holtteste… Nos, akkor erre fel lehetne húzni egy egész üzletágat. Kegyhelyek, ajándéktárgyak, egyebek…

– Igen, tudom. Erre van kereslet.

– Van, és ha a véleményemet kérdi, inkább innen fúj a szél.

– Nem értem.

– Katrina híres papnő volt egykoron, bár már kevésbé ismert, de azért a fanatikusok időről időre keresték a holttestét. Nem vertük nagydobra, hogy holnap reggel feltárjuk a kriptát, de az előkészületek zajlanak már vagy fél éve…

Léa kezdte érteni, hogy miről van szó.

– Szóval attól tartanak, holnap reggel megjelenik egy csapat vuduhívő vagy más szektatag, akik abban reménykednek majd, hogy kilophatnak egy csontocskát, csipkedarabot vagy bármi egyebet a boszorkány sírjából, hogy abból, teszem azt, amulettet készítsenek.

– Valahogy úgy… Rengeteg a beteg fazon. Nem hiányzik, hogy vuduhívő félbolondok a környéken őgyelegjenek… Azonfelül… Mi van, ha nincs is ott Katrina holtteste? Nem kell, hogy live-ban járasson le bennünket valaki.

– Értem, de ilyen gyorsan át lehet szervezni mindent? – hitetlenkedett a lány.

– Már át is szerveztük. A város kinyittatja az északi kaput, oda parkol majd egy autó. Semmi feltűnés. Úgy fog kinézni, mint egy átlagos hullaszállító. A munkások is elindulnak negyedórán belül. Az egészet le tudjuk zavarni még sötétedés előtt. – Léa legszívesebben rávágta volna, hogy nem mi, csak ő. – De ha ez gond magának, tulajdonképpen nem is kell ott lennie. Régészként a munkáját már elvégezte.

– Nem gond. Fél kilencre ott leszek – vágta rá Léa. Nem azért dolgozott annyit ezen a projekten, hogy ne legyen a helyszínen, amikor feltárják a kriptát. Lecsapta a telefont.

*

Akkor kezdett el csöpögni az eső, amikor a lány taxija közel félórás késéssel megérkezett. Beült a hatalmas termetű, idősebb, fekete bőrű férfi mögé, és rögtön a visszapillantóra tűzött igazolványára nézett, de nem lett okosabb. A kép legalább tíz éve készülhetett, a nevet sem tudta kibetűzni, mert annyira kifakult a papír, amire nyomtatták. Hátradőlt és bemondta a címet. A sofőr szó nélkül indított, nem is próbált szabadkozni a késés miatt. Léa többször tapasztalta már, hogy a várost nemhiába becézik Big Easynek{1}, a helyiek valóban elég lazák, a pontosság sem feltétlenül erényük. Úgy általában is kevesebb tiltás élt, mint máshol Amerikában, megengedett volt például az utcán alkoholt fogyasztani. A francia negyedben úgy tűnt, szinte kötelező. Épp most haladtak át a negyeden, ami egyet jelentett mindazzal, amiért a turisták a városba érkeznek. A jazz-zel, kocsmákkal, klubokkal, múzeumokkal, éttermekkel, a jellegzetes, színes ékszerdoboznak is beillő műemlék épületekkel, melyek erkélyei roskadoznak a buja növényektől.

Léa idegessége nőtt. Ötéves volt, amikor édesanyjával elköltöztek a városból, és egészen egy másik kontinensig menekültek, így alig emlékezett valamire New Orleansból, de az a kevés emlék élesen élt benne. A jók is, de a rosszak még inkább… Néha figyelmen kívül tudta hagyni ezeket az emlékeket, és elkapta az a könnyed hangulat, aminek nehéz volt ebben a városban ellenállni, de ma nem.

– Turista, kisasszony? – szólt hátra dörmögő hangon a taxis.

– Nem – vágta rá kelletlenül. Semmihez sem volt kevesebb kedve, mint beszélgetni.

– Valóban? – mosolyodott el a férfi. – Nem tűnik helyinek.

– Itt dolgozom – válaszolta kitérően.

– Léa Leclerc. Hm, szép név. Vannak rokonai a városban?

A lány megadta a nevét, amikor a taxit hívta, mégis kirázta a hideg attól, ahogy az idegen férfi kimondta azt. A forróság ellenére is libabőrös lett.

– Nincsenek – vágta rá, talán kicsit túl hirtelen is.

A férfi a visszapillantón keresztül alaposan megnézte magának a lányt, majd ismét megszólalt.

– Ugye nem a temetőbe készül?

– De, oda.

– Csak csoporttal látogatható.

– Egy felmenőm fekszik ott – mondta a lány, és remélte, ezzel le is zárhatja a beszélgetést.

– Aha – dörmögte a férfi, és újra a lányra pillantott. – Nézze, Miss Leclerc… Múlt héten késeltek meg a temető kapujában egy fiatal nőt. Na, nem ilyet, mint maga… Egy drogos szerencsétlen volt, de mégis…

Léa nem reagált. Makacsul bámult ki az ablakon. A hömpölygő, eufórikus tömeget a csepergő eső sem tudta visszakergetni a kocsmákba, éttermekbe. Egy csapat, feltehetően ír turista, talpig zöldbe öltözve, söröskorsókkal, összeölelkezve vonult, elfoglalva az egész járdát, amíg az egyik férfi kezét meg nem ragadta egy tenyérjós, lefékezve ezzel az egész társaságot. Most hangosan nevetve, zsebükben aprót keresgélve gyűltek köré. Hirtelen, minden átmenet nélkül besötétedett, és zuhogni kezdett az eső. A kövér cseppek kopogtak a taxi ablakán. Léa magában bosszankodott, de erre az eshetőségre is felkészült. Biztosan tudta, ha az a döntés született, hogy ma lesz az exhumálás, ezen már nem változtatnak, eső ide vagy oda. Kicipzárazta nagy méretű hátizsákját, és elkezdte előbányászni az esőkabátját. A taxis fékezett, majd megállt a bejárat előtt.

– Nézze, hölgyem! – kezdte nyugodt hangon, majd világítást kapcsolt, és amennyire testalkata engedte, a nő felé fordult. – Én mára végeztem, ha gondolja, megvárom! – Léa szemével az utcát pásztázta, de sehol nem látott hullaszállítót. Fél órát késett, de az lehetetlen, hogy ennyi idő alatt feltárták volna a kriptát és elszállították a holttestet. Nem maradhatott le róla! Talán ők is késnek.

– Miss Leclerc! Nem gondolta meg magát? Ilyen esőben…

– Nem, köszönöm! Mennyivel tartozom? – kotorászott tovább a táskájában anélkül, hogy a férfira nézett volna. Egyrészt meghatotta, hogy törődik vele ez az idegen sofőr, de egyúttal idegesítette is az akadékoskodása.

– Én igazán nem akarok erőszakoskodni – szólalt meg békés hangon a nagydarab férfi –, de ha most megfordulunk és hazaviszem, holnap reggel ön lehet az első fuvarom ide. A rokon már nem fut el…

– Köszönöm, tartsa meg az aprót! – nyomta a taxis hatalmas markába a pénzt a lány, és már szállt is ki a kocsiból.

– Mennyi bolond jön New Orleansba! – dörmögte a férfi, de úgy tűnt, még mindig nem jött ki a sodrából, csak lemondóan legyintett, majd sietve elhajtott. Léa ott találta magát az üres utcán, a zuhogó esőben, ahol az aszfalt még most is ontotta magából a meleget. Mélyen beszívta a forró, párás levegőt, de az nem hatott rá frissítőleg, éppen ellenkezőleg: mintha kissé elbódította volna. Szürke esőfüggönyön át szemlélte az átláthatatlan kőfalat, mely elválasztotta az utcát attól a szabályos, pontosan egy háztömbnyi mérettel rendelkező, négyzet alakú földdarabtól, ahol a város híres vagy már rég elfeledett lakói alusszák örök álmukat évszázadok óta. Sietős léptekkel indult a kovácsoltvas kiskapu felé. Nem a főbejáraton fog megérkezni.

*

Jack Bradly őrmester feszülten lépett a gázba, bár maga sem tudta volna megmondani, mi okozta ingerültségét. A műszakból már csak húsz perc volt hátra, ha siet, odaér a kedvenc hamburgerezőjébe, aztán visszahajt az őrsre, és a mai éjszakát több mint valószínű, hogy a kapitány szőke titkárnőjénél tölti. Kicsit talán unta már Rosie-t, de alapvetően jólesett neki a nő rajongása, arról nem is beszélve, hogy feszültséget okozna a munkahelyén, ha hirtelen lerázná. Gondolataiból a diszpécser éles hangja rázta fel.

– Bradly, két bejelentés is érkezett a Basin utcából.

– A St. Louise-temetőből?

– Igen. Merre vagy?

– A környéken. Odakanyarodok.

– A közeli hotelból furcsa zajokra panaszkodnak, és valaki sikoltozást hallott.

– Úton vagyok.

A férfi tíz perc múlva leparkolt, és kiszállt a kocsiból. A forróság nem sokat enyhült a szemerkélő esőtől, viszont már kezdett sötétedni. Bradly meglepve tapasztalta, hogy a főbejáratot tárva-nyitva találta, portás sehol. Ez szokatlan, rég zárva kellene lennie a temetőnek. Talán egy csoport tovább maradt? A férfi belépett, és annak ellenére is mellbe vágta a látvány, hogy már járt itt. A különböző méretű és alakú, egyszerű kőből, téglából vagy márványból készült kripták jóval a föld fölé magasodtak, és olyan zsúfoltan helyezkedtek el, hogy képtelenség volt átlátni a temető területét. Köztük néhol egy-egy nyúlánk, hirtelen nőtt, élénkzöld pálmafa magasodott az ég felé, mintha csak az élet akarna dacosan utat törni magának a halál birodalmában. New Orleansban a talajvíz miatt nem lehetett a föld alá temetkezni, túl alacsonyan feküdt a város, így a halottakat káprázatos sírboltokban vagy egyszerű, föld feletti kriptákban helyezték örök nyugalomra. A sírhelyek között csak nagyon szűk ösvények vezettek, és ez feszélyezte Bradlyt. A pisztolyáért nyúlt. Találomra indult el jobbra, és próbálta emlékezetébe vésni a különlegesebb kriptákat, ezek tájékozódási pontként szolgálhatnak.

– Van itt valaki? – kiáltotta, de nem kapott választ. Az a rossz érzése támadt, hogy az esőfüggöny egyszerűen elnyeli a hangját. Hirtelen éles csörömpölésre hasonlító zajt hallott. Megtorpant, és fülelt. A zaj ismétlődött. Elindult abba az irányba, ahonnan a hangot sejtette. Le akarta rövidíteni az utat, ezért átfurakodott két kripta között, de a hely túl szűknek bizonyult, így egy másodperc tört részéig a tüdejében rekedt a levegő, ahogy a málladozó téglafalak közrefogták, de mielőtt pánikba eshetett volna, már ki is szabadult. Mélyet lélegzett, és próbált magára nyugalmat erőltetni. Egyre sötétebb lett, de az eső hirtelen elállt. Folytatta az útját, s bár még nem látott senkit, felfigyelt egy tipikus déli akcentussal, kissé hadarva, de nagyon határozottan beszélő nő hangjára. Helyi lehet, de biztosan nem fekete.

– Azt mondtam, óvatosan! Igen, eljött a nap… Alig hiszem el, de minden úgy van, ahogy azt előre tudtuk… Pontosan úgy! Az eső is… Tűz után víz. Ez van megírva. – Bradly kellemesnek találta a hangot, mi több, izgatónak. Megrázta a fejét. Furcsállta a saját reakcióját. Többnyire mélyen lenézte a vallási fanatikusokat, legyenek keresztények vagy vuduhívők. Ő maga ateistaként nem bírta felfogni, hogy hihet bárki is egy szakállas apóban, aki a világot teremtette, vagy különböző istenekben, akiktől félni kell. Márpedig a hang tulajdonosa feltehetően az utóbbi kategóriába tartozik, volt az ilyenekből a városban elég. Kilépett egy fekete márványkripta takarásából, és egy szellősebb, kevésbé beépített kis térre ért, melynek legimpozánsabb épülete, egy feltehetően a temetővel egyidős, oszlopos sírhely előtt egy apró termetű, fényes fekete esőkabátot viselő, csuklyás nőt pillantott meg, aki a tőle pár méterre tüsténkedő két munkáshoz beszélt. Érzékelhette, hogy valaki közeledik hozzá, mert hirtelen elhallgatott és mozdulatlanná dermedt. A munkások szorgosan folytatták addigi tevékenységüket. Bradly lassú, de határozott léptekkel közeledett a nőhöz, akinek már egészen biztosan hallania kellett, hogy valaki mögötte lépdel, de továbbra sem mozdult. A férfit kirázta a hideg.

– New Orleans-i rendőrség! Kérem, igazolják magukat! – kiáltotta a helyzethez képest nyugodt hangon, de semmi sem történt. Nem látta a nő kezét, túl hosszú volt az esőkabát ujja, ez zavarta, de talán az még jobban, hogy az arcát sem látta. Miért nem rezzen össze? Miért nem fordul meg? Talán valami őrült fanatikus? Többen is lehetnek? Hibát követett el, hogy nem hívott erősítést?

– Asszonyom, tegye tarkóra a kezét, és forduljon meg szép lassan! – kiáltotta újra.

Már csak pár méterre volt a nőtől, aki ebben a percben kivette hófehér, franciamanikűrös kezét a zsebéből, és kínzó lassúsággal felemelte, majd megfordult. Bradly most sem látott többet belőle, mert a csuklya a szemébe volt húzva, és árnyékot vetett az arcára.

– Ki maga?

– A nevem Léa Leclerc. Régész vagyok. Mi itt épp dolgozunk.

– Ilyenkor? Azt kétlem!

– Nézze, biztos úr, engedélyünk van rá. Ha gondolja, ellenőrizze, aztán hagyja, hogy végezzük a munkánkat!

– Még egyszer a nevét legyen szíves, hölgyem!

– Léa Leclerc, a Reum múzeumból.

Bradly beleszólt az adóvevőbe.

– Ellenőrizzetek egy bizonyos Léa Leclercet, a Reumból. Azt állítja, engedélye van… – újra a nőre pillantott, akiből még semmit sem látott, de a hangja és a termete alapján fiatalnak tippelte, bár túl magabiztos. – Mire is van engedélyük pontosan, Miss Leclerc?

– Exhumálásra – ejtette ki a szót a nő olyan természetességgel, mintha egy teljesen hétköznapi dologról beszélne, ami még enyhén untatja is.

A férfinak egyre kevésbé tetszett ez az egész, legszívesebben odalépett volna, hogy lehúzza ennek az ellenszenves nőnek az arcáról a csuklyát, de fékezte magát. Neki van önkontrollja, persze világos, hogy a másik ingerelni próbálja. Rezzenéstelen arccal szólt bele az adóvevőbe.

– Miss Leclerc a Reumból azt állítja, engedélye van exhumálásra.

Egyelőre nem jött válasz, a nő mozdulatlan volt, a munkások zavartan tébláboltak.

– Folytathatnánk a munkát, biztos úr?

– Miért éjszaka dolgoznak?

– Nos, gyakorlatilag még nincs éjszaka. De belenyúlunk, ha akadályozza a munkánkat.

– Ha akadályozom? – kérdezett vissza Bradly, enyhe gúnnyal a hangjában. Mégis mit képzel ez a nő?

– Nézze! Okunk van azt feltételezni, hogy megtaláltuk Katrina Perrin holttestét.

– Katrina Perrin? Te jó ég…! Maguk is vuduboszorkány-vadász fanatikusok?

– A legkevésbé sem. Pont őket kívánjuk elkerülni.

– Vegye le a csuklyát, és igazolja magát.

A nő minden mozdulata nyugodt és visszafogott volt, azt sejttette, hogy erősen fékezi magát. Bal kezét felemelte, és elegánsan lehúzta fejéről a csuklyát, szabaddá téve az arcát. Világosszőke haja laza copfba volt fogva, magas homloka, világítóan kék szeme, hosszú, finom metszésű orra és telt, rózsaszín ajka volt. A tekintete semmilyen érzelmet nem közvetített. Bradly ezt furcsállta. Egy másodperc tört részéig megkövülve bámulta a nőt, de maga sem tudta volna megmondani, miért. Szép volt, de ridegen szép, már-már ijesztő. Hirtelen a diszpécser beleszólt az adóvevőbe.

– Léa Leclerc valóban a Reumban dolgozik, és van engedélye exhumálásra… Holnap reggelre.

– Nos, Miss Leclerc, úgy tűnik, nem nyúlunk bele az éjszakába, mert fogja magát és távozik, az embereivel együtt! – közölte Bradly szenvtelenül.

– Nézze, biztos úr – kezdte a nő, és hirtelen megenyhült az arca. Beharapta az ajkát, mintha zavarban lenne, és kezét még mindig a levegőben tartva hadarni kezdett. – Nem mindegy, hogy ma vagy holnap reggel csináljuk? Nem valami őrült szeánszra készülünk itt a sötétben a szemerkélő esőben, hanem szeretnénk elkerülni, hogy reggel a dolgunkat nehezítsék a vudurajongók, az újságírók, vagy bárki más. – Levegőt vett, de nem hagyta, hogy a férfi megszólaljon, odakiáltott az embereinek. – Fiúk, kérlek, igazoljátok magatokat! – A két ötvenes férfit a legnagyobb jóindulattal sem lehetett volna fiúnak nevezni, de hallgattak a nőre, és Bradly meglepetésére elővették az igazolványaikat, amiket mindjárt a rendőr felé nyújtottak.

A férfi egyre szürreálisabbnak érezte a helyzetet. Mégis mi az istenért lenne kéznél két melós igazolványa ebben a szituációban? Nem. Itt valami nem stimmel. A nő csak el akarja terelni a figyelmet saját magáról ezzel az akcióval. Nem nyúlt az iratokért, rezzenéstelen arccal bámulta az esőkabátos lányt.

– Én a maga irataira lennék kíváncsi!

– Ha leengedhetem a kezemet, már mutatom is.

– Patentolja ki lassan az esőkabátot, és vegye le!

– Hogy?

– Ahogy hallja!

– Mondja a jelvényszámát, uram! Ez rendőri visszaélés! Levetkőztetne egy nőt, akit fegyverrel fenyeget?

– Nem áll szándékomban fenyegetni, hölgyem, a fegyver a kezemben van ugyan, de nem fogom magára, és nem is azt kértem, hogy vetkőzzön meztelenre, csupán annyit, hogy vegye le az esőkabátot! Amennyiben fázna ebben a szolid 32 fokos fülledt melegben, akkor a motozást is választhatja. Velem lehet beszélni.

A nő olyan tekintettel mérte végig Bradlyt, mint egy sértett királynő, majd szétpattintotta az első gombot az esőkabátján. A rendőr azt tervezte, hogy rezignált arccal fogja kivárni, míg a régésznő megszabadul a ruhadarabtól, de aztán mégis feszélyezni kezdte a helyzet. Nem egy kéjenc volt, hogy bambán bámulja, amíg a másik túlzottan is lassú mozdulatokkal, egy sztriptíztáncosnőt megszégyenítő ráérősséggel bújik ki az esőkabátjából, így aztán jobb híján elkezdte diktálni azt, amit a nő az imént kért tőle, a jelvényszámát. Neki aztán semmi titkolnivalója. A másik már az utolsó gombnál tartott, amikor váratlanul abbahagyta az ügyködést, felnézett, majd nyugodt hangon megkérdezte:

– Jól úszik, biztos úr?

Bradly kezdte elveszíteni a türelmét. Első gondolata az volt, hogy a nő valamilyen drog hatása alatt áll, azért kérdez olyasmit, ami semmilyen formában nem vág bele a beszélgetésbe, de ahogy az arcát fürkészte, nem látta jelét a szerhasználatnak. Talán egyszerűen csak bolond. A férfi nem válaszolt, ellenben hirtelen mozdult a nő felé. Véget vet ennek. Megmotozza, és ha nem tudja igazolni magát, beviszi. A két ötvenes férfi miatt nem aggódott, vannak ugyan támadásra is alkalmas szerszámaik, de neki meg fegyvere van. És ebben a percben szabadult el a pokol. A nő hátrébb lépett, az arca egészen megváltozott, életre kelt. Jobb kezével belenyúlt az esőkabátja zsebébe, és elővett valamit. Bradly annak ellenére is azonnal felismerte az apró tárgyat, hogy az szinte elfért a nő tenyerében, és alig látszott belőle valami. A kurva életbe! Hogy ezek nem régészek, az biztos! A tárgyat viszonylag könnyű működésbe hozni, egy gyenge nő is képes lehet rá, nem kell begyújtani, csak elforgatni a biztosítószeget, és azonnal elhajítani, de a nő balkezes, ezt Bradly az imént már megfigyelte, így mindkét kezére szükség lesz hozzá, hogy ez sikerüljön. Akármilyen gyorsan mozdult is Bradly, látta már, hogy nem fog odaérni időben, hogy kitépje a másik kezéből a gránátot, az használni fogja. A férfi vett már részt tömegoszlatásban, alkalmazott is hasonlót, és tudta, hogy a füstgránátot fő szabály szerint lábhoz kell dobni, tehát alacsonyan, kis ívben. Nem az a cél, hogy megsebesítsenek vele valakit, hanem az, hogy a sűrű füstben a másik elveszítse a tájékozódóképességét és megzavarodjon, tehát támadásra alkalmatlan legyen. De a nő nem így használta. Teljes erőből a férfi arcába akarta vágni a gránátot, ami már a levegőben okádni kezdte magából a sötétzöld, szúrós szagú füstöt. A férfi irányt váltott, nem volt értelme tovább a nő felé futnia. Vett egy éles bal kanyart, és két kripta között átfurakodva újra a szűk ösvényen találta magát, amerről jött. Rohanni kezdett a kijárat irányába, mert biztosra vette, hogy a másik három is arra akar távozni. A füst gyorsabban terjedt, mint ahogy ő futott, már el is árasztotta azt a kis teret, amin az imént beszélgettek, és valószínűleg a nagyobb ösvényeket is, amik a térről ágaztak le, de a sűrűn elhelyezkedő, magas kripták most Bradly malmára hajtották a vizet. A füst nehezebben kúszott be közéjük, így az az ösvény, melyen ő rohant, tiszta maradt. Egyelőre. Nem lassított, sprintelt tovább, egy kanyar, és már látni is fogja a főbejáratot. Kizárt, hogy a három közül bármelyik gyorsabb legyen nála. Ekkor került a látóterébe a nő. Egy kripta mellett térdelt, körülötte piros folt, talán vér? Mi az isten?! A csuklya ismét a fejére volt húzva, az arca nem látszott, szinte mozdulatlanul gubbasztott a sír mellett. De vajon miért? Miért állt meg? Miért nem menekül, kihasználva a helyzetet? Bradly kibiztosította a fegyvert, és lassított, majd megállt a nőtől körülbelül öt méterre.

– Álljon fel, tarkóra tett kézzel, vagy lövök!

*

Léát egyszerre töltötte el megnyugvással és némi félsszel, amikor az öreg taxis gázt adott, és eltűnt az utcából. Idegesítette az akadékoskodása, bár valóban egyszerűbb lenne, ha valaki várná idekinn. Az esőcseppek csak addig a pillanatig kopogtak fekete esőkabátján, amíg be nem lépett a temető területére, ekkor hirtelen, minden előjel nélkül elállt a zivatar. A lány megborzongott. Ösztönösen megérintette a nyakában lógó apró aranykeresztet, amit még az édesanyjától kapott, amikor Párizsba költöztek. Léa hívő volt, s bár már nem járt rendszeresen misére, mint ahogy kisgyerekként még New Orleansban, majd később, kamaszként Európában, de ha belépett egy temetőbe vagy egy templomba, az mindig megérintette. Most, ahogy a sűrűn elhelyezkedő, évszázados, vagy éppen modernebb kripták között sétált, rossz érzés kerítette hatalmába. Egyrészt örült, hogy rálelhetnek Katrina Perrin maradványaira, másrészt hívőként elgondolkodott azon, emberileg és erkölcsileg helyénvaló-e bolygatni bárki holttestét, akitől egyszer, még ha több száz évvel ezelőtt is, már elbúcsúztak, és akit örök nyugalomra helyeztek. Megrázta a fejét, mert arra gondolt, a volt csoporttársai ölnének egy ilyen felfedezés lehetőségéért, és valószínűleg kinevetnék tépelődése miatt. Ő régész, kutató, neki más szempontokat kell figyelembe vennie, és így is fog tenni.

Határozottan haladt Perrin néhai férjének sírboltja felé, amikor meglátott valamit a földön. Először csak egy egyszerű pocsolyának vélte, de mintha egy vérző tollcsomó lenne a közepén. Talán egy döglött madár. Nem foglalkozott vele, kikerülte, és sietős léptekkel folytatta útját, de ekkor megpillantott még egy halott madarat, és ezt már nem tudta figyelmen kívül hagyni. Mi ez az egész? Eddig sem volt éppen nyugodt, de most elemi erővel tört rá a félelem. Miért is kellett idejönnie? Egyáltalán ebbe a városba miért kellett? Tudta, legjobb volna egyszerűen visszafordulni, de hajtotta a kíváncsiság. Dobogó szívvel, lassú léptekkel haladt tovább, és látta, hogy végig az úton, vélhetően Katrina Perrin sírboltjáig, még vérző, rituálisan feláldozott madarak hevernek. Mi ez az egész? Talán valami vuduszeánsz?

Léa tisztában volt vele, hogy a vudu nem is egészen vallás, inkább okkult hiedelmek és rítusok halmaza. Nincs írott bibliája, ezért többnyire a papok és papnők szájról szájra hagyományozzák egymásra a szokásokat, így aztán rengeteg válfaja létezik, melyek főbb vonulataikban többnyire egyeznek. Ilyen az állatok – és ritkán emberek – áldozatként való bemutatása a loáknak.{2} Talán itt is ez történt? A nő elborzadt ettől a barbárságtól, szentségtörésnek érezte, éppen egy keresztény temetőben… Ki tehette? És legfőképpen miért épp aznap, amikor exhumálni kívánják Katrina Perrint? Itt valami nagyon nem stimmelt.

Megtorpant. Az egyik madár még mozgott. Lehajolt hozzá. A hátán feküdt, hasát egy éles tárgy, talán szike által okozott hosszanti vágás szelte keresztül. Vergődött, de esélye sem volt már. Léa nem bírta nézni a szenvedését, ezért gondolkodás nélkül megfogta a vérző állatot és eltörte a nyakát. Az éles reccsenés térítette magához. Mit művelt? Hogy nyúlhatott puszta kézzel egy sérült, haldokló állathoz? És ha elkap tőle valamilyen betegséget? Dermedten guggolt, próbálta feldolgozni az elmúlt percek eseményeit, amikor hirtelen sűrű köd kezdett szivárogni az egyik kriptából. Hogy? Ez lehetetlen! Nem, nem a kriptából jön, és nem is köd. Mintha a szomszédos ösvényről áramlott volna be a szúrós szagú füst, bokatájékig ellepve mindent, a tócsákat, fűcsomókat és halott madarakat. Ekkor egy durva hang szakított bele az eddigi csendbe.

– Álljon fel, tarkóra tett kézzel, vagy lövök!

A nő felnézett, és egy magas, fiatal, sötét hajú férfit látott, aki fegyvert fogott rá. Arcáról az elszántságon kívül semmit nem lehetett leolvasni.

– Ha nem áll fel most azonnal…

Léa felemelte a kezét, és amikor pillantása a saját véres tenyerére esett, minden erejére szüksége volt, hogy el ne ájuljon. Lassan felegyenesedett, úgy, ahogy a férfi kérte.

– Húzza le a fejéről a csuklyát!

A nő engedelmeskedett. A másik arcán döbbenet tükröződött, egy ránc jelent meg a homlokán, miközben hitetlenkedve hajolt közelebb a nőhöz.

– Ki a fene maga?! – kiabálta, de a fegyvert egy pillanatra sem engedte le.

– A nevem Léa Leclerc, és a… – suttogta a lány, de mintha azzal, amit mond, csak felingerelte volna a férfit. Arcán düh jelent meg, grimaszolt, majd durván közbevágott.

– Kitalálom. A Reumban dolgozik!

– Igen, de…

– Most szórakozik velem?!

A lány megsemmisülten állt. Mindig ez történt, ha felemelte a hangját egy férfi. Nem tudta kezelni a helyzetet, lélekben visszazsugorodott, és újra az a kiszolgáltatott kislány volt, akivel az apja folyton durván üvöltött, és nem tehetett ellene semmit. Aztán eszébe jutott, amit a pszichológus mondott neki a terápián… Ki kell állnia magáért, ha úgy véli, neki van igaza. Akkor is, ha a másik kiabál.

– Megtudhatnám, miért fog rám fegyvert, uram? Vádol valamivel? – kérdezte meglepően nyugodt, határozott hangon.

– Miért véres a keze?

– Én… megláttam a halott madarakat a földön…, és…

– Halott madarakat, hölgyem?!

– Valaki vuduszertartást végzett itt, és madarakat használt áldozati állatként.

– Valaki? Mégis kicsoda? Maga?

– Nem, dehogy! Én… – nem tudta befejezni a mondatot, mert a férfi hirtelen mellette termett, és kattant is a bilincs a jobb csuklóján.

– Mégis mit képzel? Milyen alapon…? – méltatlankodott Léa, de a férfi nem válaszolt. Odabilincselte a nőt az egyik kripta ősöreg, kovácsoltvas kerítéséhez, majd futtában hátraszólt.

– Léa Leclerc, mi? Ezt a lemezt ma már feltették nekem. Még elbeszélgetünk, de biztosnak kell lennem benne, hogy nem tűnik el!

– Mégis hogy képzeli ezt? És mi ez a füst?

A férfi rohant tovább, vissza sem nézett, csak hátrakiáltott.

– Ne aggódjon, fel fog oszlani, nem lesz baja tőle. A barátnője csak egy gránátot robbantott.

Léa nem dühös volt ebben a pillanatban, hanem rettegett. Mi ez az egész? Mibe keveredett? Ez a férfi vajon tényleg rendőr, vagy valami őrült szélhámos, aki idebilincselte, és sosem jön vissza? Kétségbeesetten rángatta a kezét, de csak magának okozott fájdalmat, kiszabadulni esélytelen volt. Már teljesen besötétedett, a kripták mögött kirajzolódó felhőkarcolók ablakaiban sorra fények gyúltak, jelezve, a belvárosban dolgozó irodisták ma túlóráznak. Léa szabad kezével levette a hátizsákját. Most azonnal rendőrt hív. Kotorászni kezdett a táskában, és ijedten vette tudomásul, hogy a neszesszere, amiben a telefonját és a tárcáját tartotta, nincs meg. Kicsúszhatott a taxiban, ahonnan olyan sietve szállt ki… Remek. Most tényleg a magas pasasra van utalva. Ha nem jön vissza… Legkésőbb reggel találják meg, amikor ideér az első turnus. De mi lesz addig? Itt kell töltenie az éjszakát? Hirtelen iszonyatosan fáradtnak érezte magát. Leroskadt a márványlépcsőre, ennyi mozgásteret engedett neki a bilincs. Elkeseredetten próbálta elterelni a gondolatait, a szemben lévő kripta aranyozott feliratát böngészte.

TADEUS ULRICH WOLF
MEGHALT A NAGY TŰZVÉSZBEN.

Az évszámot nem lehetett tisztán kivenni, de Léa tudta, hogy az 1788-as tűzvészről lehet szó, mely komoly pusztítást végzett a francia negyedben, és szükségessé tette egy új temető, a St. Louise létrehozását is, ezt, ahol ő most éppen hozzá van bilincselve egy kriptához… De a nagy tűzvész nemcsak az abban elhunyt lakosok számára volt végzetes, hanem megpecsételte Katrina Perrin sorsát is. Addig New Orleansban hallgatólagosan megfért egymás mellett a kereszténység és a vudu, a város lakói kicsit ebben is, kicsit abban is hittek, ha pedig mégsem, akkor is tolerálták más emberek hitét, életvitelét. Ez egyáltalán nem volt jellemző a 18–19. században Amerika más részein, Európában pedig még annyira sem, de New Orleans ebben a tekintetben különleges városnak számított. Az 1700-as években érkeztek először tömegével a vuduhívő afrikai rabszolgák az akkori francia gyarmatra, akiknek onnantól kezdve, hogy lábuk a szárazföldre ért, hét napjuk volt áttérni a keresztény vallásra, vagy életükkel fizethettek. Ilyen kilátások mellett természetesen mindannyian felvették a kereszténységet, legalábbis névleg. Valójában tovább áldoztak a loáknak, vagy szellemeknek, és amellett, hogy katolikus misére jártak, megtartották saját szokásaikat is, persze titokban, majd lassan átfedésbe került a két vallás. Mindkettőben egyetlen Isten létezik, azzal a különbséggel, hogy a keresztények imádkoznak hozzá, és várják, hogy megsegítsen, a vuduban azonban nem háborgatják a hívők a Legfelsőbb Lényt, mert tudják, hogy nem foglalkozik az emberek ügyeivel. A loák azok, akikhez kérést intézhetnek, persze megfelelő ellenszolgáltatás fejében, mert ingyen ők sem dolgoznak. Attól függően, hogy milyen természetű problémájuk van, más-más loát kell megszólítani, mégpedig a papokon és papnőkön keresztül. A loákat a találékony rabszolgák egyszerűen behelyettesítették a keresztény szentekkel, így ha például Erzulihez kívántak szólni, aki a szerelem, a természet és a fényűzés női loája volt, akkor Szűz Mária szobra előtt borultak térdre. Más esetben, ha az egyik legnagyobb hatalmú loához, Papa Legbához intéztek kérést, aki a Kapuk őrzőjeként a halottak és élők között húzódó határt ellenőrizte, látszólag Szent Péterhez imádkoztak. A felületes szemlélő azt hihette, a rabszolgák keresztény szentekhez fohászkodnak. Lassan kialakult egyfajta szinkretizmus, egy olyan egyveleg, ami magában foglalta mindkét hitrendszer elemeit, kvázi létrehozva egy harmadikat. Ez volt a louisianai vudu. A város előkelő, fehér lakói is felkerestek esetenként vudupapokat, ha biztosra akartak menni, vagy olyan problémájuk akadt, amire az egyháztól nem várhattak megoldást. Ilyen papnő hírében állt Katrina Perrin is, akinek fiatal éveiről nem szólt a fáma. Az első írásos feljegyzés, melyben említették őt, egy házassági anyakönyvi kivonat volt, ami azt hivatott dokumentálni, hogy a tizenöt éves Katrina hozzáment egy gazdag, harmincas ültetvényeshez. A nő így bekerült az előkelő társaságba, ahol szépségével és műveltségével hamar nagy népszerűségre tett szert. Gyakran szervezett felolvasóesteket és amatőr színielőadásokat, melyekben több ízben is kóstolót adott a vuduszokásokból, egyes pletykák szerint apróbb ajándékokért cserébe közvetítette a számára kedves emberek kéréseit a loák felé. Egy, az akkori újságban megjelenő cikk arról számolt be, hogy a kormányzó köréhez tartozó előkelőségek gyermekei a Mississippinél játszottak, amikor az egyik kislány megvágta a kezét, ezzel odavonzva a krokodilokat. A gyermeket állítólag Katrina mentette meg, aki nyugodt hangon beszélt mind a kislányhoz, mind a vadállathoz, ami visszamenekült a mocsárba. A nő kétszer özvegyült meg, mire megtalálta a szerelmet egy jó családból való katonatiszt oldalán, boldogságuk azonban nem tartott sokáig. Egy, a környezetükhöz tartozó férfi gyilkosság áldozata lett, és azt kezdték suttogni, a házaspár keze van a dologban. Elég bizonyíték nem lévén, talán le is zárták volna az ügyet, de közbejött valami. A nagy tűzvész. Akkoriban a tűz nem volt ritka, de ez elolthatatlanul lángolt, hatalmas pusztítást végezve a francia negyedben, ami akkoriban egyenlő volt a várossal magával. A keresztény papok bűnbakot kerestek, és találtak is: a vudut. Az Egy Igaz Isten a pogány szokások gyakorlása miatt haragudhatott meg New Orleansra, és azért küldte a tüzet. A közhangulat a vudu és Katrina ellen fordult. Akik eddig apró-cseprő ügyeikben segítségét kérték, most a vérére szomjaztak. Máglyahalálra ítélték, de a kormányzó, akinek unokahúgát megmentette, megkönyörült rajta, így akasztással végezték ki. Teste egy egész napig lógott a bitón, mielőtt levágták, és feltehetően a pincébe vitték, ahonnan azonban eltűnt. A források zavarosan – vagy sehogy sem – számolnak be a továbbiakról.

Amikor Léa gyermekként először hallotta Katrina Perrin történetét, egyszerre volt lenyűgözve és elborzadva. Elhatározta, utánajár, mi is történt a nővel. Talán ez vezetett odáig, hogy végül régész lett, és annyi év után visszatért oda, ahonnan elmenekült… New Orleansba. Felsóhajtott. Ahogy a dolgok jelenleg álltak, talán rossz döntés volt. Miért nem tud az élete egyszerűbb lenni? Gondtalan? Hogyan sikerült egy szimpla keddi napon ebbe a szürreális helyzetbe kerülnie? Ő csak hazaindult a munkahelyéről, megcsörrent az irodai telefon, és most itt van, Tadeus Ulrich Wolf kriptájának a szomszédságában, rituálisan feláldozott madarak társaságában, bilinccsel a csuklóján a sötét temetőben. Már nem félelmet érzett, inkább kilátástalanságot és kiábrándultságot. Ezek a depresszió első jelei, ezt is a pszichológussal vették át, tudta, nem szabad magát beleengednie ebbe az eltompulásba, na de kíváncsi lett volna, mégis mi az elvárt viselkedés, ha egy ismeretlen egy sírhoz bilincseli…

Hirtelen léptek hangjára lett figyelmes, majd megpillantotta a rendőrt. Határozottan és sietősen közeledett felé. Nem nézett a lányra, gondolataiba mélyedve a földet bámulta. Arca fénylett, dús, sötét haja csapzottan lógott a szemébe, fáradtnak, feszültnek és dühösnek tűnt. Akárhová is futott az előbb, valószínűleg nem járt sikerrel. Megállt mellette, majd végre ránézett, de nem kért elnézést, és nem is magyarázkodott. Világosbarna szemével szemtelenül végigmérte a lányt, felsóhajtott, két tenyerével átdörzsölte borostás arcát, majd társalgási stílusban megszólalt.

– Szóval maga Léa Leclerc, a Reumból?

A nő nem válaszolt, viszont lassan felállt, és ha szemmel lehetett volna verni, a férfi holtan rogy össze. Ez nem történt meg, a rendőr továbbra is flegmán ácsorgott a nő mellett, mintha nem is bilincselte volna oda egy kriptához. Komolyan azt várja, hogy elcsevegjen vele ezek után? Mélyen a férfi szemébe nézve, halkan, de határozott hangon megszólalt.

– Engedjen el!

A rendőr mintha egy pillanatra zavarba jött volna. A nő nyugodt, parancsoló hangja talán kibillentette egy kicsit a lelki egyensúlyából, vagy a szeme… Léa többször tapasztalta már, hogy az emberek furcsán reagálnak, ha felveszi velük a szemkontaktust. Ijesztőnek, gyönyörűnek, természetellenesnek vagy éppen izgalmasnak találták, hogy egy színes bőrű lánynak egészen világos, zöld szeme legyen. A dédmamája azt mondta egyszer, ez olyan fegyver, amit vétek lenne nem használni…

– Rendben! Nézze, elengedem, de előbb… – azzal közvetlenül a nő mellé lépett, aki hátrált volna, de beleütközött Tadeus kriptájába. – Hölgyem, meg kell motozzam, ez rutineljárás, kérem, ne vegye személye elleni sértésnek!

Jó vicc! Vajon azt annak veheti, hogy megbilincselte? Nem válaszolt, nyugalmat erőltetett magára, majd mozdulatlanul várta, hogy a férfi elkezdje. Szenvtelenül ránézett a rendőrre, aki közvetlenül előtte állt, és jócskán föléje magasodott. Általában ijesztőnek találta a magas férfiakat, amilyen az apja is volt, de most valami mást érzett… Felkavarónak, de egyben izgatónak is tartotta, hogy közvetlen közelről tanulmányozhatja egy idegen, jóképű férfi arcát, holott legtöbbször zavarba hozta egy másik ember tolakodó közelsége…

A rendőrnek sötét, majdnem fekete haja és világosbarna szeme volt, magas homlokán egy apró, talán gyerekkorból származó heg éktelenkedett, amit most szinte teljesen elfedett a kócosan az arcába hulló haja. Telt ajkát sok lány megirigyelhette volna, de a nő ezzel együtt is kifejezetten férfiasnak tartotta. Olyan közel álltak egymáshoz, hogy apró borostáját látva megállapíthatta, valószínűleg tegnap reggel borotválkozott utoljára, és még arcszesze illatát is érezni vélte. Akkor jött először zavarba, amikor bevillant neki: talán a férfi ugyanúgy méregeti őt, mint fordítva. Szépnek találja, vagy pont ellenkezőleg? Léa gyakran gondolt arra, hogy a fehér férfiaknak a szőke, kék szemű lányok tetszenek… Vajon ennek a rendőrnek is? Hirtelen dühös lett magára, hiszen mindegy, milyen az esete ennek a bunkónak. Tökéletesen irreleváns. Miért nem kezdi már? Miért áll itt, és bámul?

A férfi hirtelen mozdult, letérdelt a nő elé, és szakszerű, gépies módon elvégezte a motozást. Léa nem számított rá, hogy ilyen gyors lesz, szinte csalódott volt, bár maga sem értette, miért.

– Jöjjön! – hallotta a férfi hangját, ami visszarántotta a gondolataiból. Nem értette, mit akar.

– Hölgyem, minden rendben? – Léa ekkor vette csak észre, hogy a motozás közben lekerült a csuklójáról a bilincs. Ostobának érezte magát, amiért ez nem tűnt fel neki korábban, és továbbra is a kripta mellett ácsorgott.

– Igen. Persze… De… Az irataim a taxiban maradtak.

– Hogy hívták a sofőrt?

– Nem tudom…

– Maga helyi?

– Nem. Európából jöttem.

– Európából?

– Párizsból.

– Ott nincs dolga a régészeknek?

– Nekem itt van dolgom.

– Értem. Milyen színű taxival jött? – Léa megmondta. – Hogy nézett ki a sofőr?

– Nagydarab, hatvanas, fekete férfi, alig fért be az első ülésre…

– Ed. Maga Eddel jött. Imádkozzon, hogy felvegye a telefonját, mert ha nem tudja igazolni magát…

A férfi szó nélkül tárcsázta Edet, majd elindult.

– Jöjjön, Miss Leclerc, egy perccel sem akarok több időt tölteni ebben a temetőben. Van egy hamburgerező az utcában, ott átbeszéljük, hogy mi az isten is történt itt!

{1} Nagy Könnyelmű (ang.)

{2} szellemeknek