A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Brown: Angels & Demons

A Pocket Star Book published by POCKET BOOKS,

a division of Simon & Schuster, Inc.

Fordította: Bori Erzsébet

Copyright © 2000 by Dan Brown

Hungarian translation © Bori Erzsébet jogutódjai, 2003, 2006, 2009, 2010, 2017, 2022

Hungarian edition © GABO 2003, 2006, 2009, 2010, 2017, 2022

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Borítóterv: Kozári Imre

Tördelő: Gelányi Mariann, Malum Stúdió

ISBN 978-963-566-393-4

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

BLYTHE-NAK…

Adatok

A világ legnagyobb tudományos kutatóintézetének, a svájci Conseil Européen pour la Recherche Nucléaire-nek (CERN), nemrégiben sikerült előállítania az első antianyag-részecskéket. Az antianyag mindenben megegyezik a fizikai anyaggal, kivéve, hogy olyan részecskékből áll, amelyek elektromos töltése pontosan ellentétes a normális anyag részecskéivel.

Az antianyag az ember által ismert leghatalmasabb energiaforrás. Százszázalékos hatékonysággal szabadítja fel az energiát (az atommaghasadás 1,5%-os hatékonyságával szemben). Az antianyag nem bocsát ki szennyeződést vagy sugárzást, és egyetlen cseppje egy egész napra biztosítja New York teljes áramszükségletét.

Mindössze egy baj van vele…

Az antianyag erősen instabil. Azonnal begyullad, amint érintkezésbe kerül valamivel… akár csak a le-vegővel is. Az antianyag egyetlen grammja egy 20 kilotonnás atombomba energiájával rendelkezik – ekkora méretű bombát dobtak le Hirosimára.

Ez idáig csak nagyon kis mennyiségű (egyszerre néhány atomnyi) antianyagot tudtak előállítani. De a CERN most áttörést ért el a legújabb antiproton-lassítóval – ez a fejlett antianyaggyártó berendezés jóval nagyobb mennyiségek előállításával kecsegtet.

Egyetlen kérdés maradt: ez a roppant illékony anyag vajon megmenti-e a világot, vagy belőle készül majd minden idők legpusztítóbb fegyvere?

A szerző jegyzete

A műalkotásokra, síremlékekre, alagutakra és más római épületekre tett minden utalás teljességgel hiteles (ahogy a helyszínek megjelölése is). Valamennyi látható mind a mai napig.

Az Illuminátusok testvérisége szintén létezik.

1. Szent Péter-bazilika

2. Szent Péter tér

3. Sixtus-kápolna

4. Borgia-udvar

5. Pápai hivatal

6. Vatikáni múzeumok

7. A svájci testőrség hivatala

8. Helikopter-leszállópálya

9. Kertek

10. Passetto

11. Belvedere

12. Központi postahivatal

13. A pápai audiencia terme

14. Kományzópalota

Prológus

Leonardo Vetra fizikus az égett hús szagát érezte, és tudta, hogy a saját húsa az. Rémülten meredt a fölé tornyosuló sötét alakra. – Mit akar tőlem?

– La chiave – válaszolta a reszelős hang. – A jelszót.

– De… én nem…

A betolakodó újra lecsapott, még mélyebbre nyomva a fehéren izzó tárgyat Vetra mellkasába. A megpörkölt hús sziszegő hangot adott.

Vetra felüvöltött kínjában. – Nincs jelszó! – Érezte, hogy megállíthatatlanul zuhan az öntudatlanság felé.

Az alak metszően nézett rá. – Ne avevo paura. Ettől féltem.

Vetra minden erejével küzdött az ájulás ellen, de körbezárta a sötétség. Egyetlen vigasza az volt, hogy a támadó soha nem fogja megkapni azt, amiért jött. Egy pillanattal később azonban penge villant az idegen kezében és Vetra arca felé közelített. A penge célra tartott. Gondosan. Sebészi pontossággal.

– Az Isten szerelmére! – sikoltott fel Vetra. De már késő volt.

Első fejezet

A gízai Nagy Piramis lépcsőinek magasából nevetve kiáltott le neki a fiatal nő: – Robert, siess már! Tudtam, hogy fiatalabb férjet kellett volna választanom! – Varázslatos volt a mosolya.

A férfi igyekezett lépést tartani vele, de kőnehéznek érezte a lábát. – Várj – rimánkodott. – Légy szíves…

Miközben fölfelé kaptatott, elködösült a tekintete. Mennydörgés robajlott a fülében. Utol kell érnem! De amikor újra fölnézett, már nem látta a nőt. Rossz fogú öregember állt a helyén. A férfi letekintett és fanyar grimaszra húzódott az ajka. Aztán fájdalmas sikolyt hallatott, amely visszhangot vert a sivatagban.

Robert Langdon felriadt rémálmából. Csöngött a telefon az ágya mellett. Kábultan emelte föl a kagylót.

– Halló!

– Robert Langdont keresem – mondta egy férfihang.

Langdon felült az üres ágyban és megpróbált magához térni. – Én… itt Robert Langdon beszél. – Rápillantott a digitális órára. Hajnali 5.18-at mutatott.

– Azonnal találkoznunk kell.

– Ki beszél?

– Maximilian Kohler vagyok. Elemirészecske-fizikus.

– Micsoda? – Langdon nehezen tudott összpontosítani.

– Biztos, hogy engem keres?

– Ön a Harvard Egyetem vallási ikonológia professzora. Három jelképtudományi könyvet írt és…

– Tudja, hány óra van?

– Elnézést kérek. De van itt valami, amit látnia kell. Nem beszélhetek róla telefonon.

Langdon mindent értve felnyögött. Volt már ilyen. Ha az ember vallási szimbólumokról ír könyveket, annak megvan az a veszélye, hogy fanatikusok hívogatják, akik megerősítést várnak tőle az Istentől kapott legutóbbi jeleikre. A múlt hónapban egy sztriptíztáncosnő Oklahomából élete legnagyobb szexuális élményét ígérte be Langdonnak, ha odarepül és igazolja egy kereszt autenticitását, amely csodás módon a nő lepedőjén mutatkozott meg. Langdon a tulsai lepelnek nevezte el.

– Hogy jutott hozzá a számomhoz? – Langdon az időpont ellenére megpróbált udvarias lenni.

– A világhálón. A könyve weboldalán.

Langdon a homlokát ráncolta. Fenemód biztos volt benne, hogy a weblapon nem szerepel az otthoni telefonszáma. Ez az ember nyilvánvalóan hazudik.

– Találkoznunk kell – erősködött a hívó.

Langdon most már tényleg bedühödött. – Sajnálom, de én tényleg…

– Ha azonnal elindul, itt lehet…

– Nem indulok sehová! Hajnali öt óra van! – Langdon lecsapta a telefont, és visszazuhant az ágyra. Becsukta a szemét, és megpróbált újra elaludni. Mindhiába. Az álom élénken megmaradt a fejében. Kelletlenül belebújt a köntösébe, és lement a lép-csőn.

Robert Langdon mezítláb járkált elhagyatott viktoriánus otthonában Massachusettsben, és az álmatlanság elleni rituális gyógyszerét dajkálta – egy bögre gőzölgő kakaót. Az áprilisi hold fénye beszüremlett a kiugró ablakokon és eljátszott a keleti szőnyegeken. Langdon kollégái gyakran tréfálkoztak azon, hogy a lakása inkább antropológiai múzeumnak tűnik, mint otthonnak. A polcai tele voltak vallásos műtárgyakkal szerte a világból – egy ekuaba Ghanából, egy aranykereszt Spanyolországból, egy szágópálmából faragott idol az égei kultúrából, sőt egy ritka, szövött boccus Borneóból, amely az örök fiatalság ifjú harcosát szimbolizálta.

Ahogy Langdon ott ült a bronz Maharishi-ládán és magába szívta a csokoládé aromáját, az ablaküvegen megpillantotta a tükörképét. Torz volt és sápadt… akár egy kísértet. Egy öregedő kísértet, gondolta, kíméletlenül eszébe idézve, hogy fiatalos szelleme halandó porhüvelyben él.

Noha a szó klasszikus értelmében nem volt jóképű, a kolléganői úgy emlegették a negyvenéves Langdont, mint akinek „eruditív” vonzereje van – deresedő sávok a sűrű, barna hajában, átható kék szem, lefegyverzően mély hang és egy egyetemi sportember határozott, gondtalan mosolya. Langdon a vízilabda-válogatott tagja volt az előkészítőben és a főiskolán, és máig megőrizte úszó testalkatát, azt a feszes, 183 centi magas fizikumot, amelyet szorgosan karbantartott az egyetemi uszodában mindennap teljesített ötven hosszal.

Langdont a barátai egy kissé rejtélyesnek tartották – egy ember, aki megragadt a letűnt évszázadok között. A hétvégéken ott láthatták őt farmerban a campuson, amint a számítógépes grafikáról vagy a vallástörténetről társalog a diákokkal; máskor Harris tweednadrágban és kézzel festett mellényben állt az előkelő művészeti folyóiratok fotóin azokon a kiállításmegnyitókon, ahová előadónak kérték fel.

Noha szigorú tanár volt, és erős fegyelmet tartott, szívből lelkesedett azért, amit a testi-lelki felfrissülés elfeledett művészeteként aposztrofált. Olyan ragadós megszállottsággal tudta belevetni magát a szabadidős tevékenységekbe, amellyel baráti elfogadottságot vívott ki hallgatói körében. Egyetemi beceneve – a Delfin – egyszerre utalt szeretetre méltó természetére és arra a legendás képességére, hogy lemerülve a medencében a pálya másik térfelére manőverezze át magát egy vízilabdameccsen.

Miközben Langdon magában üldögélt, szórakozottan bámulva bele a sötétségbe, otthona csendjét újra megtörte valami – ezúttal a faxkészülék csipogása. Már ahhoz is kimerülten, hogy bosszankodjék, Langdon fáradt kacajt hallatott.

Istenes emberek, gondolta. Kétezer éve várják a Messiás eljövetelét, és még mindig kitartanak.

Lemondóan visszavitte az üres bögrét a konyhába, és beballagott tölgyfa borítású dolgozószobájába. A most érkezett fax ott hevert a kiadótálcán. Sóhajtva kigöngyölte a papírt, és belenézett.

Abban a pillanatban émelygés fogta el.

Az oldalon egy halott ember képét látta. A holttestet levetkőztették, kicsavarodott feje éppen az ellenkező irányba nézett. Az áldozat mellkasán borzalmas égésnyom. Azt az embert megbillogozták… egyetlen szót égettek belé. Langdon jól ismerte azt a szót. Nagyon is jól. Hitetlenkedve bámulta a díszes betűket.

– Az Illuminátusok – Langdon megtántorodott, a szíve hevesen vert. Ez nem lehet…

Lassú mozdulattal, félve attól, aminek tanúja lesz, Langdon 180 fokkal elfordította a faxot. Felülről lefelé is megnézte a szöveget.

Azon nyomban elakadt a lélegzete. Mintha teherautó ment volna neki. Nem akart hinni a szemének. Visszafordította a faxot, és jobbról balra, majd felülről lefelé is elolvasta a szót.

– Illuminátusok – suttogta.

Langdon megdöbbenve rogyott bele egy székbe. Egy pillanatig a legteljesebb zavarodottságban ült ott. Fokozatosan a faxkészülék villogó piros lámpájára irányította a tekintetét. Akárki küldte is ezt a faxot, még a vonalban van… várja, hogy beszéljen vele. Langdon sokáig meredt a villogó fényre.

Azután remegve fölemelte a kagylót.

Második fejezet

– Most már hajlandó meghallgatni? – kérdezte a férfihang, amikor Langdon végre felvette a telefont.

– Igen, uram, a pokolba is. Várom, hogy magyarázatot adjon.

– Én már korábban is megpróbáltam. – Száraz, gépies volt a hangja. – Fizikus vagyok. Egy kutatóintézetet vezetek. Történt itt egy gyilkosság. Láthatta a halottat.

– Hogy talált meg? – Langdon alig tudott összpontosítani. A faxon látott képen járt az agya.

– Mondtam már. A világhálón. A könyve, Az Illuminátusok művészete honlapján.

Langdon megpróbálta összeszedni a gondolatait. A könyve lényegében ismeretlen a mainstream tudományos körökben, de meglehetős figyelem övezi az interneten. Ezzel együtt a hívó állításának nincsen semmi értelme. – A honlapon nincsenek személyes információk – szögezte le Langdon. – Ebben biztos vagyok.

– Itt, a laborban vannak olyan emberek, akik nagyon értenek ahhoz, hogyan lehet adatokat gyűjteni a világhálóról.

Langdon kételkedett benne. – Ez nagyon úgy hangzik, mintha a laborjában jó sokat tudnának a netről.

– Még szép – vágott vissza a férfi. – Mi találtuk fel.

Volt valami a férfi hangjában, ami arra engedett következtetni, hogy nem tréfál.

– Találkoznunk kell – erősködött a hívó. – Ezt nem beszélhetjük meg telefonon. A labor mindössze egyórás repülőút Bostontól.

Langdon állt a dolgozószoba gyér fényében, és a kezében tartott faxot elemezte. A képnek ellenállhatatlan ereje volt, alighanem annak a századnak az epigrafikus leleményét képviselte, amelyet egy évtizedes kutatómunkával egyetlen szimbólumban összegzett.

– Halaszthatatlan – sürgette a hang.

Langdon tekintetét fogva tartotta a billog. Illuminátusok, olvasta újra meg újra. Munkája során a kövületek szimbolikus megfelelőivel – régi dokumentumokkal és történelmi mondákkal – foglalatoskodott, de ez a kép itt mai. Jelen idejű. Úgy érezte magát, mint az őslénykutató, aki váratlanul szembetalálkozik egy élő dinoszaurusszal.

– Vettem a bátorságot, és elküldtem magáért egy gépet – mondta a hang. – Húsz percen belül Bostonban lesz.

Langdon érezte, hogy kiszárad a szája. Egyórás repülőút…

– Elnézést, amiért önhatalmúlag cselekedtem – mondta a hang. – Szükségünk van önre.

Langdon megint megnézte a faxot – ősi mítosz, feketén-fehéren megpecsételve. Félelmetes volt belegondolni. Szórakozottan kinézett az ablakon. A hajnal első fénye már megjelent a nyírfák között a hátsó udvarban, de ma reggel valahogy más látványt nyújtott. A félelem és az izgatottság furcsa elegye szállta meg, és Langdon tudta, hogy nincs más választása.

– Ön győzött – mondta. – Mondja meg, hol várjam a gépet.

Harmadik fejezet

Több ezer kilométernyire onnan két férfi találkozott. Sötét volt a cella. Középkori. Kőfalakkal.

– Benvenuto – köszöntötte az érkezőt a feljebbvaló. Az árnyékban ült, láthatatlanul. – Sikerrel jártál?

– Sì – válaszolta a sötét alak. – Perfettamente. – Szavai olyan kemények voltak, akár a sziklafalak.

– És nem hagytál kétséget afelől, hogy ki tette?

– Nem.

– Remek. Elhoztad, amit kértem?

A gyilkos szeme úgy ragyogott, mint a fekete olaj. Elővett egy súlyos elektromos eszközt, és letette az asztalra.

Az árnyékban ülő férfi elégedettnek tűnt. – Jó munkát végeztél.

– Megtiszteltetés, ha szolgálatot tehetek a testvériségnek.

– Hamarosan kezdetét veszi a második fázis. Pihenj egy keveset. Ma este megváltoztatjuk a világot.

Negyedik fejezet

Robert Langdon Saab 900S kocsiján kilőtt a Callahan alagútból, hogy a Boston Harbor keleti végében bukkanjon fel, a Logan repülőtér bejáratának közelében. Langdon az útmutatást követve megtalálta az Aviation Roadot és a régi Eastern Airlines épülete után balra kanyarodott. Háromszáz métert tett meg a bekötőúton, amikor feltűnt a sötétségben egy hangár. Egy nagy 4-es szám volt ráfestve. Langdon beállt a parkolóba, és kiszállt a kocsiból.

Az épület mögül egy kék repülősruhába öltözött férfi lépett elő. – Robert Langdon? – kérdezte. Barátságos volt a hangja. Langdon nem tudta azonosítani az akcentusát.

– Én vagyok – mondta Langdon, és bezárta az autót.

– Tökéletes időzítés – mondta a férfi. – Most szálltam le. Jöjjön utánam, kérem.

Ahogy megkerülték az épületet, Langdon feszültté vált. Nem volt hozzászokva a rejtjeles telefonhívásokhoz és a titkos találkozókhoz idegenekkel. Nem tudván, hogy mire számíthat, a szokásos egyetemi öltözékét viselte – félcipő, garbó és Harris tweedzakó. Menet közben a zsebébe süllyesztett faxra gondolt, a képre, amelynek valódiságában még mindig nem tudott hinni.

A pilóta mintha megérezte volna Langdon szorongását.

– Nem tart a repüléstől, ugye?

– A legkevésbé sem – felelte Langdon. – Én a megbillogozott hulláktól tartok. A repüléssel semmi gondom.

A férfi a hangár végéig vezette Langdont. A sarkon befordulva elérték a kifutópályát.

Langdon megtorpant, és leesett állal bámulta a betonon parkoló gépet. – Ezzel megyünk?

A férfi elvigyorodott. – Tetszik?

Langdon csak bámult egy darabig. – Hogy tetszik-e? Mi az ördög ez?

Hatalmas gép állt a kifutón. Halványan emlékeztetett az űrrepülőgépre, csakhogy ennek a tetejét leborotválták, amitől tökéletesen lapos lett. A betonon állva úgy festett, akár egy kolosszális tortaszelet. Langdonnak az volt az első benyomása, hogy csak álmodik. A jármű épp annyira tűnt légiesnek, mint egy Buick. Szárnyai gyakorlatilag nem voltak – csak két zömök uszony a géptörzs hátsó részén. A farokrészből egy pár vezérmű állt ki. Ezektől eltekintve a repülő nem volt más, mint egy hüvely – mintegy hatvan méter az elejétől a végéig –, egy ablakok nélküli, puszta fémhüvely.

– Kétszázötvenezer kiló telitankolva – közölte a pilóta, akár egy újszülött gyerekével büszkélkedő atya. – Folyékony hidrogénnel működik. A köpeny titániumötvözet szilícium-karbid szálakkal. A tolóerő-súly aránya 20:1; a legtöbb sugárhajtású gép 7:1-et tud. Az igazgató fenemód gyorsan látni akarja magát. Nem szokása a nagyfiút küldeni.

– Ez a dolog repül? – kérdezte Langdon.

A pilóta elmosolyodott. – De még mennyire. – Elindult Langdonnal a gép felé. – Eléggé elképesztő látvány, tudom én, de jobb, ha megbarátkozik vele. Öt éven belül mindenütt ott lesznek ezek a nagy sebességű személyszállítók. A laborunk az elsők között jutott hozzá egyhez.

Ördögien jól menő labor lehet, gondolta Langdon.

– Ez a Boeing X–33 egyik prototípusa – folytatta a pilóta –, de több tucat típus van még: a Nemzeti levegő-űrgép, az oroszoknál a Sebes-jet, a briteknél a HOTOL. Ez a jövő, csak egy kis időbe telik, hogy eljusson a közszolgálati szektorba. Búcsút mondhatunk a hagyományos repülőgépeknek.

Langdon aggodalmasan tekintett föl a gépre. – Azt hiszem, én jobban kedvelem a hagyományos repülőt.

A pilóta leeresztette a hajóhidat. – Erre parancsoljon, Mr. Langdon. Nézzen a lába elé.

Percekkel később Langdon egyedül ült az üres kabinban.

A pilóta leültette az első sorba, azután pedig eltűnt a gép orrában. Az egyetlen érzékelhető különbség az ablakok hiánya volt, ami idegessé tette Langdont. Egész életében enyhe klausztrofóbiában szenvedett – egy gyerekkori baleset következményeként, amelyet azóta sem tudott egészen feldolgozni.

Az, hogy irtózott a zárt terektől, nem okozott neki különösebb gondot, mégis mindig frusztrálva érezte magát. Kerülte az olyan teremsportokat, mint a tenisz vagy a fallabda, és boldogan fizetett egy egész vagyont tágas, magas mennyezetű viktoriánus házáért, noha olcsón is lakhatott volna egy egyetemi épületben. Langdon azt gyanította, hogy a művészetekhez való gyerekkori vonzódása onnan ered, hogy jól érezte magát a múzeumok hatalmas termeiben.

Alatta felbőgtek a motorok és a gép törzse megrázkódott. Langdon nagyot nyelt és várt. Érezte, hogy a gép mozgásba lendül. A feje fölött halk countryzene szólalt meg.

Mellette a falon kettőt csipogott a telefonkészülék. Langdon felvette a kagylót.

– Halló!

– Kényelmesen ül, Mr. Langdon?

– Nem egészen.

– Lazítson. Egy óra alatt ott vagyunk.

– Pontosan hol is? – kérdezte Langdon, ráébredve, hogy fogalma sincs, hová tartanak.

– Genfben – válaszolta a pilóta, felpörgetve a motorokat.

– A laborunk Genfben van.

– Genf – ismételte Langdon, kissé jobb kedvre derülve. – Odafönt New Yorkban. Ott él a családom, nem messze a Seneca-tótól. Nem is tudtam, hogy Genfben fizikai kutatóintézet van.

A pilóta nevetett. – Ez nem a New York-i Genf, Mr. Langdon. Mi a svájci Genfbe megyünk.

Langdonnak egy hosszú percébe tellett, amíg ezt felfogta.

– Svájc? – Érezte, hogy felgyorsul a pulzusa. – Mintha azt mondta volna, hogy egyórányira van a labor!

– Úgy van, Mr. Langdon. – A pilóta kuncogott. – Ez a gép tizenöt Machhal megy.

Ötödik fejezet

Egy forgalmas európai utcán a gyilkos az embertömegben siklott. Erőteljes férfi volt. Sötét és hatalmas. Megtévesztően agilis. Izmait még feszítette a találkozó izgalma.

Jól ment, mondta magának. Noha az alkalmazója sohasem fedte fel az arcát, a gyilkos megtiszteltetésnek vette, hogy személyesen találkozott vele. Tényleg csak tizenöt napja lett volna, hogy alkalmazója kapcsolatba lépett vele? A gyilkos még jól emlékezett a telefonhívás minden szavára…

– Janus a nevem – mondta a hívó. – Bizonyos értelemben rokonok vagyunk. Közös az ellenségünk. Úgy hallottam, igénybe lehet venni a szolgálatait.

– Az attól függ, kinek a nevében beszél – válaszolta a gyilkos.

A hívó megmondta.

– Maga szerint ez jó vicc?

– Tehát hallotta már a nevünket – felelte a hívó.

– Hát persze. A testvériségnek legendás híre van.

– Mégis kételkedik abban, hogy igazat mondtam.

– Mindenki tudja, hogy a testvérek köddé váltak.

– Ez is a terv része. Az az ellenség a legveszélyesebb, akitől senki sem fél.

A gyilkos még mindig szkeptikus volt. – Létezik még a testvériség?

– Mélyebben a föld alatt, mint valaha. A gyökereink mindent átszőnek, amit csak lát… még esküdt ellenségünk megszentelt erődjét is.

– Lehetetlen. Ők sebezhetetlenek.

– Messzire ér a karunk.

– Senki karja nem érhet olyan messzire.

– Nagyon hamar el fogja hinni. Már vitathatatlan bizonyságát adtuk a testvériség hatalmának. Egyetlen áruló tett az igazolás.

– Mit követtek el?

A hívó megmondta.

A gyilkosnak elkerekedett a szeme. – Ezt lehetetlen végrehajtani.

Másnap a világ valamennyi lapja ugyanazzal a főcímmel jelent meg. És a gyilkosból hívő lett.

Most, tizenöt nappal később, a gyilkos szilárd hitéhez a kétely árnyéka sem férhet. A testvériség létezik, gondolta. Ma este előlépnek a föld alól, hogy megmutassák az erejüket.

Ahogy az utcákat járta, ijesztő fény lobogott fekete szemében. A legtitkosabb és legrettegettebb testvériség, amelyet a föld valaha a hátán hordott, vette igénybe a szolgálatait. Bölcsen döntöttek, gondolta. Diszkréciójánál már csak a halállistája volt impozánsabb.

Eddig tisztességgel szolgálta őket. Megölte, akit kellett, és leszállította Janusnak a kért eszközt. Most már Januson áll, hogy hatalmát felhasználva a megfelelő helyre juttassa a tárgyat.

Arra a helyre…

A gyilkos azon tűnődött, hogyan képes Janus megoldani ezt a roppant feladatot. Nyilvánvalóan rendelkezik belső kapcsolatokkal. A testvériség hatalma korlátlannak tetszett.

Janus, gondolta a gyilkos. Beszélő név, nyilvánvalóan. A kétarcú római istenre utalna, tűnődött… vagy a Szaturnusz holdjára? Nem mintha számítana. Janus felmérhetetlen hatalommal rendelkezik. Ezt már egyértelműen bizonyította.

A gyilkos elképzelte az őseit, ahogy lemosolyognak rá. Ma este az ő harcukat vívta, ugyanazzal az ellenséggel harcolt, akivel ők harcoltak korokon átívelve, a tizenegyedik század óta… amikor az ellenség keresztes hadserege először prédálta a földjét, öldökölte és erőszakolta a népét, tisztátalannak bélyegezve őket, bemocskolta templomait és isteneit.

Ősei kicsiny, de mindenre elszánt hadsereget alakítottak önmaguk védelmére. A sereg oltalmazóként vált híressé szerte az országban – kiképzett gyilkosokból állt, akik a vidéket járva kivégezték az ellenség utukba kerülő embereit. Nemcsak brutális módszereikről váltak ismertté, hanem arról is, hogy mészárlásaikat megünneplendő, drogok keltette kábulatba vetették magukat. A célra kiszemelt, nagy hatású kábítószert hasisnak nevezték.

Ahogy terjedt a hírük, a halálhozó férfiak egyetlen szóval váltak ismertté – hassassinok, ami szó szerint annyit tesz: a hasis hívei. A hassassin a világ szinte valamennyi nyelvén a halál szinonimája lett. Ma is használják ezt a szót, még a modern nyelvekben is… de miként a gyilkolás mestersége, úgy a szó is megváltozott. Ma már asszasszinnak ejtik.

Hatodik fejezet

Hatvannégy perccel később a hitetlenkedő és kissé légibeteg Robert Langdon lelépett a hajóhídról a napsütötte kifutópályára. Élénk szél kapott bele tweedzakója szárnyaiba. A nyílt tér csodálatos volt. Hunyorogva nézte a buján zöldellő völgyet a hósipkás hegycsúcsok ölelésében.

Álmodom, mondta magának. Most már bármelyik percben felébredhetek.

– Isten hozta Svájcban – mondta a pilóta, túlüvöltve az X–33-as hátuk mögött robajló motorjait, amelyek házára kicsapódott a nagy energiatartalmú üzemanyag finom párája.

Langdon megnézte az óráját: 7.07-et mutatott.

– Hat időzónán haladt át – közölte a pilóta. – Itt nem sokkal múlt délután egy óra.

Langdon átállította az óráját.

– Hogy érzi magát?

Erre utasa megdörzsölte a gyomrát. – Mintha purhabot ettem volna.

A pilóta bólintott. – Magassági betegség. 180 ezer méteres magasságban repültünk. Még szerencse, hogy csak egy ugrást jöttünk. Ha Tokióba mentünk volna, akkor végig ilyen magasságban tartottam volna a gépet. Na, akkor tényleg tekeregnének a belei.

Langdon kurtán biccentett, és tényleg szerencsésnek érezte magát. Mindent összevetve a repülőút meglehetősen szokványos volt. Eltekintve a csontrepesztő gyorsulástól a felszálláskor, a gép igazán szabályosan mozgott – alkalmanként kisebb turbulenciák, néhány nyomásváltozás, ahogy följebb emelkedtek, de semmi olyasmi, ami arra utalt volna, hogy az észbontó 17 ezer kilométer per órás sebességgel hasították az űrt.

Szerelőcsapat rajzott ki a leszállópályára, hogy kezelésbe vegye az X–33-at. A pilóta egy fekete Peugeot szedánhoz vezette Langdont, amely az irányítótorony melletti parkolóban állt. Pillanatokkal később már egy köves úton száguldottak, amely átszelte a völgyet. A távolban épületcsoportok halvány körvonalai bontakoztak ki. Az ablakon túl elmosódva rohantak el mellettük a füves síkságok.

Langdon hitetlenkedve figyelte, hogy a sebességmérő 170 kilométer per órára ugrik – több mint 100 mérfölddel mentek! Ez a fickó a sebesség megszállottja, gondolta.

– Öt kilométerre van a labor – mondta a pilóta. – Két percen belül odaviszem.

Langdon hiába tapogatott a biztonsági öv után. Nem lehet inkább három perc, és érkezzünk meg élve?

A kocsi felgyorsult.

– Szereti Rebát? – kérdezte a pilóta, és egy kazettát lökött a magnóba.

Női énekhang szólalt meg. – Csak a magánytól félek…

Itt nem fél senki, gondolta Langdon szórakozottan. A munkatársnői gyakran ugratták, hogy a múzeumba illő műtárgygyűjteménye csak átlátszó kísérlet arra, hogy megtöltsön egy üres házat, amelynek, állították szent meggyőződéssel, csak jót tenne egy asszony jelenléte. Langdon mindig elviccelte a dolgot, emlékeztetve őket arra, hogy már három szerelme volt életében: a szimbólumkutatás, a vízilabda és az agglegénység; ez utóbbi azt a szabadságot adta meg neki, amely lehetővé tette, hogy utazgasson a világban, olyan későn feküdjék le, amikor csak akar, és nyugodt estéket élvezhessen otthon egy brandy és egy jó könyv társaságában.

– Olyanok vagyunk itt, mint egy kis város – mondta a pilóta, kiragadva Langdont az álmodozásból. – Nem csak egy labor. Van itt több áruház, egy kórház, sőt még mozi is.

Langdon gépiesen bólintott, és kinézett az előttük elterülő épületekre.

– Ami azt illeti – tette hozzá a pilóta –, a miénk a világ legnagyobb gépe.

– Tényleg? – Langdon a vidéket pásztázta.

– Ott hiába keresi, uram – mosolygott a pilóta. – Hat emelet mélységben van a föld alatt.

Langdonnak nem maradt ideje kérdezősködni. A pilóta figyelmeztetés nélkül beletaposott a fékbe. A kocsi egy megerősített őrbódé előtt állt meg.

Langdon elolvasta a feliratot: SECURITE. ARRETEZ. Hirtelen elfogta a pánik, ráébredve, hogy hol van. – Istenem! Otthon hagytam az útlevelemet!

– Ide nem kell útlevél – nyugtatta meg a sofőr. – Megállapodásunk van a svájci kormánnyal.

Langdon kábultan figyelte, ahogy a sofőr átadja az őrnek a személyazonosítóját. Az őr betáplálta egy leolvasóberendezésbe. A gép zöld jelzést adott.

– Az utas neve?

– Robert Langdon – felelte a sofőr.

– Kihez jött?

– Az igazgatóhoz.

Az őr összevonta a szemöldökét. Megfordult, és megnézett egy számítógépes nyomtatványt, összevetve az adatokat a monitoron látható információkkal. Aztán visszajött az ablakhoz. – Érezze jól magát nálunk, Mr. Langdon.

A kocsi ismét kilőtt, és felgyorsulva további kétszáz métert tett meg a körforgalomban, amely az intézet főbejáratához vezetett. Szögletes, ultramodern üveg-acél építmény tornyosult előttük. Langdon lenyűgözve bámulta az elképesztően átlátható struktúrát. Mindig is szerette az építészetet.

– Az Üvegkatedrális – jelentette be a kísérője.

– Egy templom?

– Ugyan, dehogy. A templom az egyetlen dolog, amivel nem rendelkezünk. Itt a fizika a vallás. Az Úr nevét akárhányszor a szájára veheti – nevetett –, de egy rossz szót se szóljon a kvarkokról és a mezonokról.

Langdon zavarodottan ült a kocsiban, miközben a sofőr éles kanyart vett és megállt az üvegépület előtt. Kvarkok és mezonok? Nincs útlevél-ellenőrzés? 15 Mach sebességgel repülő sugárhajtású gépek? Ki az ördögök lehetnek ezek? Az épület előtt álló gránittömbbe vésett felirat megadta a választ:

(CERN)

CONSEIL EUROPÉEN POUR LA

RECHERCHE NUCLÉAIRE

– Nukleáris kutatás? – kérdezte Langdon, meglehetősen biztosan a helyes fordításban.

A sofőr nem válaszolt. Előrehajolva a kocsi kazettás magnóján állítgatott valamit. – Megérkeztünk. Az igazgató itt várja a bejáratnál.

Langdon felfigyelt egy férfira, aki kerekesszékkel hajtott ki az épületből. Hatvanéves múlhatott. Ösztövér volt, és tökéletesen kopasz, erőteljes állkapoccsal. Fehér köpenyt viselt, a kerekesszék lábtámaszán pedig egy pár fekete félcipő nyugodott. Még ilyen távolságból is élettelennek tűnt a szeme – akár két szürke kő.

– Ő az? – kérdezte Langdon.

A sofőr felnézett. – Ő bizony. – Elfordult, és baljós mosolyt villantott Langdonra. – Ördögöt emlegettünk.

Nem tudva, hogy mire számítson, Langdon kiszállt a kocsiból.

A kerekes székes férfi megindult Langdon felé, és odanyújtotta karmos kezét. – Mr. Langdon? Már beszéltünk telefonon. Maximilian Kohler vagyok.

Hetedik fejezet

Maximilian Kohlert, a CERN főigazgatóját csak Königként emlegették a háta mögött. Az elnevezésben több volt a félelem, mint a tisztelet ama férfi iránt, aki kerekes székéből uralkodott birodalma felett. Noha kevesen ismerték őt személyesen, a CERN-ben közkézen forgott megnyomorodásának rémisztő története, és nem sokan akadtak, akik a szemére vetették volna a megkeseredését… sem azt, hogy felesküdött a tiszta tudományra.

Langdon mindössze néhány másodperce tartózkodott Kohler társaságában, de már érzékelte, hogy az igazgató az az ember, aki megtartja a három lépés távolságot. Langdon azon kapta magát, hogy szabályosan kocognia kell, ha lépést akar tartani Kohler elektromos meghajtású „járművével”, amely hangtalanul gurult a főbejárat felé. Langdon még sohasem látott ilyen kerekes kocsit – elektronikus eszközök egész tárházával volt felszerelve, amelybe beletartozott egy többvonalas telefon, egy hívórendszer, egy számítógép-monitor, sőt egy kicsi, mozgatható videokamera is. Kohler király mobil parancsnoki központja.

Langdon egy mechanikus ajtón át belépett a CERN hatalmas előcsarnokába.

Az Üvegkatedrális, jutott eszébe, miközben föltekintett a mennyországba.

Feje fölött a kékes üvegtető vibrálni látszott a délutáni napsütésben, geometrikus mintázatú sugarakat vetve a levegőbe és pazar hatást kölcsönözve a térnek. A szögletes árnyékok erekként futottak le a fehér csempés falakon a márványpadlóig. A le-vegőben tiszta, steril illat terjengett. Egy maroknyi tudós sietett a dolga után, lépteik visszhangoztak a tágas csarnokban.

– Erre tessék, Mr. Langdon. – Már-már komputerizáltnak tűnt a hangja. Az akcentusa épp olyan merev és szabatos volt, mint szigorú arcvonásai. Kohler köhögött, majd megtörölte a száját egy fehér zsebkendőben, miközben Langdonra függesztette halott, szürke szemét. – Siessen, kérem. – A kerekes szék szinte szökellt a járólapokon.

Langdon végeláthatatlan folyosók mellett haladt el, amelyek a központi előtérből ágaztak szét. Minden folyosón nagy volt a nyüzsgés. Úgy tűnt, hogy a tudósok meglepődnek Kohler láttán, és Langdont úgy mustrálták, mintha azon tűnődnének, ki lehet az, aki ilyen vezetőt kapott.

– Szégyenkezve ismerem be – szólalt meg Langdon társalgást kezdeményezve –, hogy azelőtt sohasem hallottam a CERN-ről.

– Nem csoda – válaszolta Kohler. A kurta válasz nyersen és célratörőnek hangzott. – Az amerikaiak többsége nem úgy tekint Európára, mint tudományos kutatásban élenjáró földrészre. Csak a bevásárlóövezetet látják bennünk, ami elég különös, ha arra gondolunk, hogy milyen nemzetiségű volt Einstein, Galilei vagy Newton.

Langdon nem tudta, mit feleljen erre. Elővette a zsebéből a faxot. – Ez a férfi a fotón, meg tudná…

Kohler egyetlen kézmozdulattal elhallgattatta. – Kérem. Ne itt. Mindjárt odavezetem. – Kinyújtotta a kezét. – Megkaphatom?

Langdon átadta a faxot, és némán folytatta útját.

Kohler hirtelen balra kanyarodott egy széles folyosóra, amelynek falát díjak és elismerések díszítették. A bejáratot egy különösen nagy plakett uralta. Langdon lassított, hogy menet közben elolvashassa a bronzba vésett szöveget:

• ARS ELECTRONICA DÍJ •

A DIGITÁLIS KORSZAK KULTURÁLIS INNOVÁCIÓJÁÉRT

ADOMÁNYOZVA TIM BERNERSNEK ÉS A CERN-NEK,

A VILÁGHÁLÓ FELTALÁLÁSÁÉRT.

A fenébe, gondolta Langdon a feliratot olvasva. Ez a fickó nem tréfált. Langdon mindig is úgy gondolta, hogy a világháló amerikai találmány. Bár az is igaz, hogy az ő tudása a saját könyve honlapjára és a Louvre vagy a Prado online gyűjteményének alkalmi felkeresésére korlátozódott az öreg Macintosh gépén.

– Az internet – mondta Kohler, majd ismét köhögött, és megtörölte a száját – innen indult el, mint házon belüli számítógépes oldalak hálózata. Az volt a célja, hogy a különböző részlegekben dolgozó tudósok megoszthassák egymással napi eredményeiket. Természetesen az egész világ abban a hitben él, hogy az internet amerikai technológia.

Langdon követte Kohlert a folyosón. – Miért nem tisztázzák a félreértést?

Kohler vállat vont, láthatóan hidegen hagyta a dolog. – Jelentéktelen félreértés egy jelentéktelen technológia körül. A CERN jóval több, mint a számítógépek globális összeköttetése. A tudósaink szinte naponta teremtenek csodákat.

Langdon kérdő pillantást vetett Kohlerre. – Csodákat?

A „csoda” kifejezés nem szerepelt a Harvard Fairchild Tudományos Intézetének szótárában. A csodákat meghagyták a hittudományi fakultásnak.

– Mintha kételkedne – jegyezte meg Kohler. – Úgy tudom, hogy vallásos szimbólumokat kutat. És nem hisz a csodákban?

– Bizonytalan vagyok a csodákat illetően – mondta Langdon. Különösen akkor, ha tudományos laborokban állítják elő őket.

– Lehet, hogy nem a csoda rá a megfelelő szó. Csak megpróbáltam az ön nyelvén fogalmazni.

– Az én nyelvemen? – Langdon egyszerre kényelmetlenül érezte magát. – Nem akarok csalódást okozni, uram, de én csak kutatom a vallásos szimbólumokat. Akadémikus vagyok, nem pedig pap.

Kohler hirtelen lelassított, megfordult, és kissé ellágyult a tekintete. – Hát persze. Ostoba voltam. Nem kell ahhoz rákbetegnek lenni, hogy elemezzük a tüneteket.

Langdon most találkozott először ezzel a megközelítéssel.

Miközben a folyosón haladtak, Kohler helyeslően biccentett. – Az a gyanúm, Mr. Langdon, hogy mi ketten tökéletesen érteni fogjuk egymást.

Langdon valamiért kételkedett ebben.

Ahogy mentek tovább, Langdon mély hangú morajlást érzékelt a feje fölött. A zaj minden lépéssel egyre erősödött, már a falak is visszhangozták. Mintha velük szemben, a folyosó végéről eredt volna.

– Mi ez? – kérdezte meg végül, de már üvöltenie kellett. Úgy érezte, mintha egy működő vulkán felé közelednének.

– Szabadeséscső – válaszolta Kohler, tompa hangja erőlködés nélkül hasította a levegőt. További magyarázattal nem szolgált.

Langdon nem kérdezett többet. Ő kimerült, Maximilian Kohler pedig láthatóan nem törekedett barátságos fogadásra. Langdon emlékeztette magát arra, hogy miért van itt. Az Illuminátusok. Feltételezte, hogy valahol, ebben a kolosszális épületben van egy holttest… egy holttest a beleégetett szimbólummal, amelynek megtekintéséért 5 ezer kilométert utazott.

Ahogy közeledtek a folyosó végéhez, szinte fülsiketítővé vált a robaj, a talpáig megremegtette a szimbólumkutatót. Befordultak a sarkon, jobbra feltűnt egy kilátó galéria. Négy, vastag üvegű portál ágyazódott be az ívelt falba, akár egy tengeralattjáró ablakai. Langdon megállt, és belesett az egyik nyíláson.

Robert Langdon professzor elég sok furcsa dolgot látott már életében, de ilyen furcsát még soha. Hunyorított párszor, és azon tűnődött, hogy nem vizionál-e. Egy hatalmas, körkörös fülkébe pillantott bele. Emberek voltak odabent, és úgy lebegtek, mintha nem volna súlyuk. Az egyik integetett és cigánykereket hányt a levegőben.

Istenem, gondolta. Mintha Óz birodalmában járnék.

A helyiség padlóját drótháló borította, olyan volt, mint egy tyúkketrec rácsa. A drótháló alatt egy sebesen forgó, óriási fémpropellert lehetett látni.

– A szabadeséscső – mondta Kohler, és megállt, hogy bevárja Langdont. – Terem-ejtőernyősugrás. Stresszoldásra. Ez egy vertikális szélcsatorna.

Langdon elképedve bámult. Az egyik szabadeső, egy kövér nő, az ablakhoz manőverezett. Ide-oda dobálták a légáramlatok, de ő csak vigyorgott és a felfelé tartott hüvelykujját mutatta a bámészkodónak. Langdon bávatagon mosolygott viszonoz-va a gesztust, és azon tűnődött, vajon tudja-e a nő, hogy a férfierő ősi, fallikus szimbólumát mutatta fel.

Az is feltünt neki, hogy a testes asszony az egyetlen, aki egy miniatűr ejtőernyőt visel. Az ernyő selyme úgy dagadozott a feje fölött, mint egy játékszer. – Mire való az a kis ejtőernyő? – kérdezte Langdon Kohlertől. – Alig egy méter lehet az át-mérője.

– Súrlódás – mondta Kohler. – Annyira csökkenti az aerodinamikát, hogy a légáramlat megemelhesse a testét. – Kohler folytatta útját a folyosón. – Egy négyzetméter anyag csaknem húsz százalékkal lassítja a zuhanó testet.

Langdon bambán bólintott.

Fogalma sem lehetett arról, hogy ez az információ még azon az éjszakán, egy több száz kilométernyire lévő országban meg fogja menteni az életét.

Nyolcadik fejezet

Amikor Kohler és Langdon kilépett a CERN főépületének hátsó kapuján a tűző svájci napfényre, Langdon úgy érezte, mintha hazaérkezett volna. Az elé táruló jelenet az Ivy Leage campusát idézte.

Füves lejtő ereszkedett le egy széles síkságra, ahol elszórt juharcsoportok szegélyezték az utakat és a vörös téglás kollégiumokat. Tudós külsejű egyének könyvkupacokkal a hónuk alatt jártak ki-be az épületekből. Mintha csak hangsúlyozni akarnák az egyetemi miliőt, két hippi dobálta egymásnak a frizbit, miközben Mahler Negyedik szimfóniája harsogott az egyik hálóterem ablakából.

– Ezek itt a bentlakók kollégiumai – magyarázta Kohler, miközben kerekes széke gyorsan gördült alá a lejtőn az épületek felé. – Több mint háromezer fizikus dolgozik itt. Egyedül a CERN több mint a felét alkalmazza a világ gyakorló fizikusainak. A legragyogóbb elméket, németeket, japánokat, olaszokat, hollandokat, ami csak létezik. Az itteni fizikusok több mint ötszáz egyetemről és hatvan országból valók.

Langdon el volt képedve. – És hogyan tudnak kommunikálni egymással?

– Természetesen angolul. A tudomány egyetemes nyelvén.

Langdon mindig úgy tudta, hogy a tudomány egyetemes nyelve a matematika, de túl fáradt volt ahhoz, hogy elkezdjen vitatkozni. Kötelességtudóan követte Kohlert az ösvényen.

Félúton egy fiatalember kocogott el mellettük. Pólója a következő üzenetet hirdette: EEE = DIADAL.

Langdon kíváncsian bámult utána. – Mi az az EEE?

– Egyetemes és Egységes Elmélet – vetette oda Kohler.

– A mindenre érvényes elmélet.

– Értem – mondta Langdon, pedig semmit sem értett.

– Konyít valamit a részecskefizikához, Mr. Langdon?

Langdon megvonta a vállát. – Konyítok az általános fizikához, a gravitációhoz, meg ilyenekhez. – A toronyugrásban szerzett többéves praxisa alapján mélységes tisztelettel viseltetett a gravitációs gyorsulás félelmetes ereje iránt. – A részecskefizika az atomok tudománya, igaz?

Kohler megrázta a fejét. – Az atomok bolygó méretűek ahhoz képest, amivel mi foglalkozunk. Minket az atomok nucleusai érdekelnek. A méretük tízezredrésze az egésznek. – Ismételt köhögése betegségről árulkodott. – Az itteni nők és férfiak azon dolgoznak, hogy válaszokat keressenek azokra a kérdésekre, amelyeket az ember az idők kezdete óta tudni szeretne. Honnan jöttünk? Miből vagyunk?

– És ezek fizikai természetű kérdések?

– Meglepettnek tűnik.

– Az is vagyok. Ezek inkább filozófiai kérdések.

– Mr. Langdon, egykor minden kérdés filozófiai volt. Az idők kezdete óta a filozófiát és a vallást hívták segítségül, hogy töltse ki azokat a réseket, ahová a tudomány nem tudott behatolni. A napkeltét és a napnyugtát egykor Héliosznak és tüzes szekerének tulajdonították. A földrengéseket és az árapályt Poszeidón haragjának. Hamarosan valamennyi isten hamis bálványnak bizonyul majd. Mára a tudomány csaknem minden kérdésre megadta a választ, amit ember csak feltehet. Már csak néhány kérdés maradt, de ezek ezoterikusak. Honnan jöttünk? Mit keresünk itt? Mi az élet és a világegyetem értelme?

Langdon megdöbbent. – És ezekre a kérdésekre próbál válaszolni a CERN?

– Egészen pontosan ezekre a kérdésekre válaszolunk.

Langdon elhallgatott. A két férfi a lakónegyeden haladt át. Útjuk során frizbi szállt el a fejük felett, és pontosan előttük ért földet. Kohler nem vett róla tudomást, ment tovább.

Hang szállt feléjük a házak közül. – S’il vous plait!

Langdon odanézett. Egy COLLEGE PARIS feliratú melegítőt viselő, idősebb, ősz hajú férfi integetett neki. Langdon fölemelte a frizbit, és szakértő mozdulattal visszadobta. Az öreg egy ujjával kapta el, és párszor megpörgette, mielőtt a válla fölött odahajította volna a partnerének. – Merci! – kiáltotta Langdonnak.

– Gratulálok – mondta Kohler, amikor Langdon végre utolérte. – Egy Nobel-díjassal sikerült játszania, Georges Charpakkal, a multikábeles, arányos kamra feltalálójával.

Langdon bólintott. Jó napom van.

Három további percbe telt, amíg Langdon és Kohler elérte úti célját: egy nagy, rendezett kollégiumot, amely egy nyárfaligetben feküdt. A többihez képest ez az épület szinte fényűzőnek tűnt. A homlokzat köveibe ezt vésték: C ÉPÜLET.

Képzeletmozgató elnevezés, gondolta Langdon.

De a semleges név dacára Langdon építészeti stílusérzékének kedvére volt a masszív és konzervatív C épület. Vörös téglás homlokzata, díszes ballusztrádja volt, és szimmetrikusra nyírott sövény keretezte. Ahogy a két férfi a bejárat felé közeledett a kikövezett úton, áthaladtak egy, két márványoszlop formázta kapu alatt. Valaki egy öntapadós feliratot ragasztott az egyik oszlopra: Ez egy ion oszlop.

Fizikusok graffitije? – tűnődött Langdon az oszlop láttán, magában kuncogva. – Megkönnyebbüléssel látom, hogy még a briliáns fizikusok is tévednek.

Kohler odafordult. – Mire gondol?

– Akárki írta is azt, tévedett. Ez nem egy jón oszlop. A jón oszlopok végig egyforma szélesek. Ez viszont elvékonyodik.

A dór oszlop a görög megfelelője. Gyakori tévedés.

Kohler nem mosolygott. – A szerző ezt tréfának szánta, Mr. Langdon. Az ion itt azt jelenti, hogy ionokat tartalmaz. Elektromos töltésű részecskéket. Akár a tárgyak többsége.

Langdon visszanézett az oszlopra, és felnyögött.

Langdon még akkor is bambának érezte magát, amikor a C épület legfelső emeletén kilépett a liftből. Követte Kohlert a szépen berendezett folyosón. Váratlanul érte a dekoráció – hagyományos francia gyarmati stílus –, egy cseresznyefa kerevet, porcelán padlóváza és cikornyás faborítás.

– Szeretjük, ha állandó munkatársaink kellemesen érzik magukat – magyarázta Kohler.

Ez nyilvánvaló, gondolta Langdon. – Tehát a faxon látható férfi idefenn lakott? Az egyik vezető tudós volt?

– Pontosan – mondta Kohler. – Nem jelent meg nálam ma reggel egy megbeszélésen, és nem válaszolt a személyhívója. Erre feljöttem ide, hogy utánanézzek, és holtan találtam a nappalijában.

Langdonon hirtelen végigfutott a hideg, mert ráébredt, hogy hamarosan egy halottat fog látni. Soha nem volt különösebben erős a gyomra. Erre a gyenge pontjára művészettörténész hallgatóként jött rá, amikor a tanár közölte az osztállyal, hogy Leonardo da Vinci úgy lett szakértője az emberi testnek, hogy halottakat exhumált és felboncolta az izomzatukat.

Kohler a folyosó legtávolabbi végébe vezette. Innen csak egy ajtó nyílt. – Nevezhetjük akár penthouse-nak – jelentette ki Kohler, letörölve az izzadságcsöppeket a homlokáról.

Langdon megnézte a vele szemben lévő tölgyfa ajtót. A névtáblán ez állt: Leonardo Vetra.

– Leonardo Vetra – mondta Kohler – a jövő héten lett volna ötvennyolc éves. Korunk egyik legragyogóbb tudósa volt. Halála nagy veszteség a tudomány számára.

Langdon egy pillanatig úgy vélte, valamiféle érzelem tükröződik Kohler merev arcán. De amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan el is tűnt. Kohler a zsebébe nyúlt, és válogatni kezdett egy nagy kulcskarikán.

Hirtelen furcsa gondolat ötlött fel Langdonban. Az épület elhagyatottnak tűnt. – Miért nincs itt senki? – kérdezte. Nem számított erre a nagy némaságra egy gyilkosság helyszínén.

– Az itt lakók a laborokban vannak – közölte Kohler, kiválasztva a kulcsot.

– A rendőrségre gondoltam – magyarázta Langdon. – Már elmentek?

Kohler a kulccsal a kezében mozdulatlanná merevedett. – Rendőrség?

Langdon tekintete találkozott az igazgatóéval. – A rendőrség. A faxban az állt, hogy emberölés történt. Ki kellett volna hívnia a rendőrséget.

– Dehogy kellett volna kihívnom.

– Micsoda?

Kohler szürke szeme szúróssá vált. – Bonyolult a helyzet, Mr. Langdon.

Langdon érezte, hogy elfogja a rémület. – De… valakinek csak kell tudnia erről!

– Igen. Leonardo nevelt lánya tudja. Ő is fizikus itt a CERN-nél. Egy laborban dolgozik az apjával. Munkatársak. Ms. Vetra ezen a héten terepkutatáson van. Értesítettem az apja haláláról, és ő azonnal visszaindult.

– De azt az embert meggyil…

– Majd lesz hivatalos vizsgálat is – mondta Kohler határozott hangon. – Ám az minden bizonnyal Vetra laborjának átkutatásával jár, és az a hely a kettejük legszemélyesebb területe. Ennélfogva várhat addig, amíg Ms. Vetra megérkezik. Úgy érzem, hogy legalább ezzel a minimális diszkrécióval tartozom neki.

Kohler elfordította a kulcsot a zárban. Ahogy feltárult az ajtó, jéghideg levegő áradt ki a folyosóra, és Langdon arcába csapott. Zavarodottan hőkölt hátra. A küszöbön túl egy idegen világ tárult elé. A lakást vastag, fehér köd borította. Füstös gomolyokban kavargott a pára a bútorok körül, és opálos ködbe vonta a szobát.

– Mi a fene… – tántorodott meg Langdon.

– Freon hűtőrendszer – válaszolta Kohler. – Lehűtöttem a lakást, hogy tartósítsam a holttestet.

Langdon begombolta tweedzakóját a hideg ellen. Óz birodalmában vagyok, gondolta. És otthon felejtettem a varázspapucsomat.

Kilencedik fejezet

Borzalmas volt a holttest, amely Langdon lába előtt, a földön feküdt. A néhai Leonardo Vetrát a hátára fordították, meztelenre vetkőztették, és kékesszürke volt a bőre. A nyakcsontjai kiálltak, ahol eltörték őket, a fejét tökéletesen hátracsavarták, hogy a rossz oldalra nézzen. Az arcát nem lehetett látni, nekiszorult a padlónak. A férfi saját, megfagyott vizeletének tócsájában feküdt, fanszőrzetének szálai dermedten meredeztek szét.

Küzdve a rosszullét ellen Langdon az áldozat mellkasára vetette a tekintetét. Noha vagy egy tucatszor megnézte már a szimmetrikus sebet a faxon, a belesütött bélyeg határozottan erőteljesebb volt a valóságban. A felhólyagzott, megperzselt hús tökéletesen adta ki a formát… a hibátlan szimbólumot.

Langdon azon tűnődött, hogy az egész testét átjáró borzongást a légkondicionáló okozza-e, vagy a legteljesebb elképedés az elé táruló látvány jelentőségét illetően.

Szíve hevesen kalapált, amikor megkerülte a tetemet, és felülről lefelé is elolvasta a szót, meggyőződve a szimmetria tökéletességéről. A jelkép még megfoghatatlanabb volt itt, a szeme előtt.

– Mr. Langdon?

Langdon meg sem hallotta. Egy másik világban járt… a maga világában, a saját elemében, egy világban, ahol összeütközik egymással a történelem, a mítosz és a tény, elárasztva az elméjét. A fogaskerekek forgni kezdtek.

– Mr. Langdon? – Kohler várakozóan nézett rá.

Langdon nem pillantott föl. Még mélyebbre merült abban a másik világban, tökéletesen arra összpontosított. – Mennyit tud már a dologról?

– Csak annyit, amennyit alkalmam volt elolvasni a honlapján. Az illuminátusok azt jelenti, hogy megvilágosodottak. Ez volt az elnevezése egy ősi testvériségnek.

Langdon bólintott. – Hallotta már korábban ezt a nevet?

– Nem, amíg meg nem láttam Mr. Vetra bőrébe égetve.

– És aztán rákeresett az interneten?

– Igen.

– És több száz hivatkozást talált, efelől semmi kétség.

– Több ezret – mondta Kohler. – Az öné azonban harvardi és oxfordi referenciákat tartalmazott, tekintélyes könyvkiadót, valamint a kapcsolódó publikációk jegyzékét. Tudósként megtanultam, hogy az információ pontosan annyit ér, amennyit a for-rása. Az ön renoméja hitelesnek tűnt.

Langdon még mindig a holttestre szögezte a tekintetét.

Kohler nem mondott többet. Csak figyelt, nyilvánvalóan arra várva, hogy Langdon némi magyarázattal szolgál a történtekre.

Langdon fölnézett és körbepillantott a jéghideg lakásban. – Nem beszélhetnénk ezt meg valami melegebb helyen?

– Ez a szoba megfelel. – Kohler mintha nem érzékelte volna a hideget. – Beszéljük meg itt.

Langdon a homlokát ráncolta. Az illuminátusok történelme távolról sem egyszerű eset. Halálra fagyok, amíg megpróbálom elmagyarázni. Megújult borzadállyal ismét a bélyegre nézett.

Noha az illuminátusok emblémájáról szóló beszámolók legendásak voltak a modern szimbólumkutatásban, valójában egyetlen tudós sem látta még. Az ősi dokumentumok ambigrammaként írták le a jelképet – az ambi kettőst jelent –, ami arra vonatkozik, hogy kétféle módon olvasható. És jóllehet az ambigrammák gyakoriak voltak a szimbológiában – szvasztika, jin és jang, Dávid-csillag, egyszerű kereszt –, az az elgondolás, hogy egy szó is ábrázolható ambigrammaként, mégis lehetetlennek tűnt. A modern szimbólumkutatók éveken át próbáltak tökéletesen szimmetrikus írásképet alkotni az illuminátusok szóról, de csúfos kudarcot vallottak. Sok tudós ennek hatására úgy döntött, hogy a jelkép létezése csak mítosz.

– Tehát kik azok az illuminátusok? – kérdezte türelmetlenül Kohler.

Igen, gondolta Langdon, kik is valójában? És belekezdett a történetébe.

– A történelem kezdete óta – magyarázta Langdon – mély hasadás van a tudomány és a vallás között. Az olyan szókimondó tudósokat, mint Kopernikusz…

– Megölték – szólt közbe Kohler. – A tudományos igazságok közzétételéért megölte őket az egyház. A vallás mindig is üldözte a tudományt.

– Igen. De az 1500-as években egy római társaság visszavágott az egyháznak. Itália legfelvilágosultabb emberei közül néhányan, fizikusok, matematikusok, asztronómusok titkos találkozókat szerveztek, ahol megosztották egymással aggodalmaikat az egyház téves tanításait illetően. Féltek attól, hogy az egyház, mint „az igazság letéteményese”, az egész világon fenyegeti a tudományos felvilágosodást. Megalapították a földkerekség első agytrösztjét, és elnevezték magukat megvilágosodottaknak.

– Ők voltak az illuminátusok.

– Igen – mondta Langdon. – Európa legkiműveltebb elméi… akik a tudományos igazság keresésének szentelték magukat.

Kohler mély hallgatásba merült.

– A katolikus egyház persze kíméletlenül üldözte az illuminátusokat. A tudósok csak a legszigorúbb titoktartási szabályok mellett érezhették magukat biztonságban. Az egyetemi alvilágban viszont elterjedt a hírük, és az Illuminátusok testvérisége egyre több tudóssal gyarapodott, szerte Európából. Rendszeresen találkoztak Rómában, egy ultratitkos barlangban, amelyet az Illuminátusok templomának neveztek.

Kohler köhögött és mocorgott a székében.

– Számos illuminátus – folytatta Langdon –, erőszakos cselekedetekkel akarta felvenni a harcot az egyház zsarnoksága ellen, de a legnagyobb tiszteletnek örvendő tagjuk lebeszélte őket. Ő a béke híve volt, egyszersmind a történelem egyik leghíresebb tudósa.

Langdon biztos volt benne, hogy Kohler ismeri a nevét. Még a laikusok is hallottak arról a sorsüldözött csillagászról, akit börtönbe vetett és kis híján kivégeztetett az egyház, mert azt állította, hogy nem a Föld, hanem a Nap a Naprendszer középpontja. Noha számításai cáfolhatatlanok voltak, a csillagász mégis súlyos büntetést kapott azért a feltételezésért, hogy Isten nem az ő világegyeteme közepén helyezte el az emberi-séget.

– Galileo Galileinek hívták – mondta Langdon.

Kohler felkapta a fejét. – Galilei?

– Igen. Galilei illuminátus volt. De hithű katolikus is. Megpróbálta enyhíteni az egyház állásfoglalását a tudományról, és kijelentette, hogy a tudomány nem aláássa, hanem inkább megerősíti Isten létezését. Egyszer azt írta, hogy amikor a keringő bolygókat nézi a távcsövén át, Isten hangját hallja a szférák zenéjében. Azt tartotta, hogy a tudomány és a vallás nem ellensége egymásnak, hanem szövetségese: két különböző nyelven mondják el ugyanazt a történetet, a szimmetria és az egyensúly történetét… a mennyország és a pokol, az éjszaka és a nappal, a meleg és a hideg, Isten és a sátán történetét. Tudomány és vallás egyként örvendezik az isteni harmóniának… a fény és a sötétség szüntelen harcának. – Langdon szünetet tartott, és toporgott a lábával, hogy felmelegedjen.

Kohler csak ült a kerekes székében, és figyelt.

– Sajnos – tette hozzá Langdon – az egyház nem óhajtotta a tudomány és a vallás egységesítését.

– Hát persze hogy nem – szakította félbe Kohler. – Az egység semmissé tette volna az egyháznak azt az igényét, hogy ő legyen az egyetlen eszköz, amelyen keresztül az ember megértheti Istent. Tehát az egyház eretnekként perbe fogta Galileit, bűnösnek találta, és állandó házi őrizetbe helyezte. Tökéletesen tisztában vagyok a tudománytörténettel, Mr. Langdon. De ez évszázadokkal ezelőtt történt. Mi köze ennek Leonardo Vetrához?

Az egymillió dolláros kérdés. Langdon a válasz nyomába eredt. – Galilei letartóztatása felfordulást idézett elő az illuminátusoknál. Hibákat követtek el, és az egyház leleplezte négy tagjuk személyazonosságát, elfogták és kihallgatták őket. De a négy tudós nem árult el semmit… még a kínvallatáskor sem.

– Kínvallatás?

Langdon bólintott. – Elevenen megbélyegezték őket. A mellkasukon. A kereszt jelével.

Kohler szeme elkerekedett, és feszengve pillantott Vetra holttestére.

– Ezután a tudósokat brutálisan meggyilkolták, és tetemüket kihajították Róma utcáira, hogy elrettentsék a többieket az illuminátusokhoz való csatlakozástól. Az egyház zárta sorait, az illuminátusok maradéka pedig elmenekült Itáliából.

Langdon elhallgatott, hogy nyomatékot adjon a mondandójának. Egyenesen Kohler halott szemébe nézett. – Az Illuminátusok föld alatti mozgalommá váltak, és keveredtek más katolikus tisztogatások üldözöttjeivel: a misztikusokkal, az alkimistákkal, az okkultistákkal, a muzulmánokkal, a zsidókkal. Az illuminátusok az idők során új tagokat fogadtak maguk közé. Új illuminátus rend született. Egy sötétebb és mélyen kereszténységellenes illuminátus rend. Roppant hatalmasak lettek, rejtélyes szabályokat vezettek be, halál terhe alatti titoktartást, esküt téve arra, hogy egy napon újra felemelkednek, és bosszút állnak a katolikus egyházon. Olyan nagy lett a hatalmuk, hogy az egyház őket tekintette az egyetlen, a legveszélyesebb keresztényellenes erőnek a földkerekségen. A Vatikán shaitannak bélyegezte a testvériséget.

– Shaitannak?

– Iszlám kifejezés. Ellenfelet jelent… Isten ellenfelét. Az egyház azért választott rá iszlám elnevezést, mert ezt tisztátalan nyelvnek tekinti. – Langdon habozott. – A shaitanból származik a sátán szavunk.

Kohler arcán kínos kifejezés jelent meg.

Langdon hangja elsötétült. – Mr. Kohler, én nem tudom, hogy került a bélyeg ennek az embernek a mellkasára… sem azt, hogy miért… de ön itt a világ legrégebbi és leghatalmasabb sátánista kultuszának ősi szimbólumát látja.

Tizedik fejezet

A sikátor keskeny volt, és elhagyatott. A hasszasszin most már gyorsan szedte a lábát, fekete szemében várakozás csillogott. Ahogy közeledett úti céljához, Janus búcsúzóul mondott szavai visszhangoztak benne. Hamarosan kezdetét veszi a második fázis. Pihenj egy keveset.

A hasszasszin elvigyorodott. Egész éjjel ébren volt, de az alvás volt az utolsó, ami most foglalkoztatta. Az alvás a gyengéknek való. Ő harcos, akár az elődei, és népe sohasem aludt, miután kezdetét vette a csata. Ez a csata immár határozottan elkezdődött, és neki jutott az a tisztesség, hogy az első vért kiontsa. Még két órája volt ünnepelni a dicsőségét, mielőtt újra munkához lát.

Aludni? Sokkal jobb módjai is vannak a relaxálásnak…

A hedonista élvezetek iránti vágyat még az ősei plántálták bele. Az elődök a hasist kedvelték, de ő más valamiben talált kielégülést. Büszke volt a testére, mint pontosan beállított, halálos gépezetre, amelyet – örökségét megtagadva – sajnált volna narkotikumokkal rombolni. Ő a drogoknál táplálóbb szenvedélyt választott magának… jóval egészségesebb és élvezetesebb jutalmat.

Érezte, ahogy felerősödik benne a jól ismert várakozás, és még jobban felgyorsította lépteit a sikátorban. Egy jeltelen ajtó elé érkezett, és megnyomta a csengőt. Az ajtón eltolták a kukucskálót, és egy meleg, barna szempár tanulmányozta őt elégedetten. Majd feltárult az ajtó.

– Üdvözlöm – mondta a jól öltözött asszony. Bekísérte őt egy kifogástalanul bútorozott, gyengén megvilágított szalonba. A levegőben drága parfüm és pézsma illatozott. – Állunk rendelkezésére. – Átadott neki egy fotóalbumot. – Csöngessen, amikor sikerült választani. – És a nő távozott.

A hasszasszin elmosolyodott.

A plüssdíványon ülve ölébe vette az albumot és érezte, hogy bizseregni kezd benne a testi vágy. Noha az ő népe nem ünnepelte meg a karácsonyt, úgy képzelte, ugyanígy érezhet egy keresztény gyerek a nagy halom ajándék előtt ülve, mielőtt hozzálátna kibontani a dobozokba rejtett csodákat. Kinyitotta az albumot és nézegetni kezdte a fényképeket. Egy élet szexuális fantáziái köszöntek vissza neki.

Marisa. Olasz istennő. Tüzes. Maga az ifjú Sophia Loren.

Sachiko. Japán gésa. Ruganyos. Rendkívül képzett.

Kanara. Döbbenetes fekete látomás. Izmos. Egzotikus.

Kétszer is végiglapozta az egész albumot, és választott. Megnyomott egy gombot maga mellett az asztalon. Egy perccel később újra megjelent az a nő, aki beengedte. Megmutatta neki, kit választott. A nő mosolygott. – Kövessen.

A pénzügyek elintézése után a madám sietősen telefonált. Várt egy pár percet, majd egy fényűző előtérbe vezette, ahonnan márványlépcső kanyargott fölfelé. – Az arany ajtó a folyosó végén – mondta. – Költséges az ízlése.

Naná, gondolta. Elvégre ínyenc vagyok.

A hasszasszin úgy lopózott végig a folyosón, akár egy hosszú, bőséges étkezésre vágyó párduc. Amikor odaért az ajtóhoz, elmosolyodott a bajusza alatt. Már résnyire nyitva áll… őt hívogatja. Meglökte az ajtót, az hangtalanul feltárult.

Amikor meglátta a nőt, tudta, hogy jól választott. Pontosan olyan volt, amilyet akart… meztelenül feküdt a hátán, két karja vastag bársonyzsinórral kikötözve az ágy oszlopaihoz.

Átvágott a szobán, és végighúzta sötét ujját az alabástrom hason. Tegnap éjjel öltem, gondolta. Te vagy a jutalmam.

Tizenegyedik fejezet

– Sátánista? – Kohler megtörölte a száját, és kényelmetlenül fészkelődött. – Ez egy sátánista kultusz szimbóluma?

Langdon róni kezdte a jéghideg szobát, hogy meg ne fagyjon. – Az Illuminátusok testvérisége sátánista. De nem a szó mai értelmében.

Langdon gyorsan elmagyarázta, hogy a legtöbb ember úgy képzeli el a sátánista szektákat, mint az ördögöt imádó gonoszok gyülekezeteit, pedig a sátánisták a történelem során művelt emberek voltak, akik szemben álltak az egyházzal. Shaitan. A sátánista fekete mágia állatáldozatairól és az ötágú csillagos szertartásokról szóló híresztelések csak hazugságok, amelyeket az egyház terjesztett az ellenfelei ellen indított kampány részeként. Az idők során az egyház ellenségei, követni akarván az illuminátusok példáját, lassan elhitték a hazugságokat, és elkezdtek azok alapján működni. Így született meg a modernkori sátánizmus.

Kohler hirtelen felnyögött. – Ez itt mind őstörténet. Én azt akarom tudni, hogy került ide ez a szimbólum.

Langdon vett egy nagy levegőt. – Magát a szimbólumot egy XVI. századi névtelen illuminátus művész alkotta, hogy tisztelegjen Galilei szimmetria iránti szeretete előtt, és ez lett a szervezet szent emblémája. A testvériség titokban tartotta a tervrajzot, állítólag arra készültek, hogy csak akkor fedik fel, amikor már elég hatalmuk lesz ahhoz, hogy feljöjjenek a föld alól és megvalósítsák végső céljukat.

Kohler nyugtalannak tűnt. – Tehát ez a szimbólum azt jelenti, hogy az Illuminátusok testvérisége feljött a föld alól?

Langdon a homlokát ráncolta. – Ez lehetetlennek tűnik. Van egy fejezete az illuminátusok történetének, amelyet még nem magyaráztam el.

Kohler hangja felerősödött. – Világosítson fel.

Langdon összedörzsölte a két tenyerét, végigfutva gondolatban azon a több száz dokumentumon, amelyet az illuminátusokról olvasott vagy írt. – Az illuminátusok túlélők voltak – kezdte. – Amikor elmenekültek Rómából, beutazták Európát, hogy biztonságos helyre találjanak, ahol ismét összegyűlhetnek. Egy másik titkos társaság fogadta be őket… Gazdag bajor kőművesmesterek, a szabadkőművesek testvé-risége.

Kohler elképedt arcot vágott. – Szabadkőművesek?

Langdon bólintott, és egyáltalán nem lepte meg, hogy Kohler hallott már róluk. A szabadkőművesek testvérisége jelenleg több mint ötmillió taggal rendelkezik a világon, akiknek fele az Egyesült Államokban él, míg több mint egymillióan Európában.

– Hiszen a szabadkőművesek nem sátánisták – jelentette ki Kohler, egyszerre kételkedővé vált hangon.

– Egyáltalán nem. A szabadkőművesek saját jó szándékuknak estek áldozatul. Miután az 1700-as években menedéket nyújtottak a menekülő tudósoknak, öntudatlanul is fedőszervévé váltak az Illuminátusok testvériségének. Az illuminátusok az ő soraik között gyarapodtak, és fokozatosan átvették a hatalmi pozíciókat a páholyokban. A szabadkőművesek között megbújva újjáalakították tudományos testvériségüket, egyfajta titkos társaságot egy titkos társaságon belül. Ezek után arra használták fel a szabadkőművesek egész világot átszövő hálózatát, hogy kiterjesszék saját befolyásukat.

Langdon belélegezte a hideg levegőt, mielőtt folytatta. – Az illuminátusok elsősorban a katolicizmus kiirtására szövetkeztek. A testvériség úgy tartotta, hogy az egyház által terjesztett babonás dogma az emberiség legnagyobb rákfenéje. Attól féltek, hogy ha a vallás továbbra is cáfolhatatlan tényként népszerűsíti a jámbor mítoszt, megtorpan a tudományos haladás és az emberiség az értelmetlen keresztes háborúk tudatlan jövőjére van ítélve.

– Erre elég sok példát látunk manapság.

Langdon összevonta a szemöldökét. Kohlernek igaza volt. A szent háborúkkal most is tele vannak a lapok. Az én istenem jobb, mint a te istened. Úgy tűnik, mindig is szoros kapcsolat volt az igazhitűek és a magas halálozási arány között.

– Folytassa – mondta Kohler.

Langdon összeszedte a gondolatait és tovább magyarázott. – Az illuminátusok egyre erősebbek lettek Európában, és Amerikára is szemet vetettek, a szárnypróbálgató országra, amelynek több szabadkőműves vezetője volt: George Washington, Ben Franklin, csupa tisztességes, istenfélő férfiú, aki mit sem tudott arról, hogy az illuminátusok hatalmukba kerítették a szabadkőművességet. Az illuminátusok jó hasznát látták a behatolásnak, támogatták a bankok, az egyetemek, a gyárak alapítását, hogy finanszírozhassák végső célkitűzésüket. – Langdon szünetet tartott. – Egyetlen, egyesített világállam, egyfajta szekuláris új világrend megalkotását.

Kohler meg sem moccant.

– Az új világrend – folytatta Langdon – a tudományos felvilágosodáson alapul. Ők luciferiánus doktrínának nevezték el. Az egyház azt állította, hogy Lucifer az ördögöt jelenti, de a testvériség ragaszkodott ahhoz, hogy Lucifer a szó eredeti latin jelentését hordozza: fényhozó. Vagy megvilágosító, azaz illuminátor.

Kohler felsóhajtott, és hirtelen ünnepélyessé vált a hangja. – Mr. Langdon, üljön le, kérem.

Langdon vonakodva ült le egy dér borította székre.

Kohler közelebb jött a kerekes székével. – Nem vagyok biztos abban, hogy mindent értek, amit elmondott nekem, de ezt nagyon is értem. Leonardo Vetra a CERN egyik legnagyobb koponyája volt. És a barátom. Szükségem van önre, hogy segítsen megtalálni az illuminátusokat.

Langdon nem tudta, mit válaszoljon erre. – Megtalálni az illuminátusokat? – Tréfál ez az ember, vagy mi? – Attól tartok, uram, hogy ez teljességgel lehetetlen.

Kohlernek felszaladt a szemöldöke. – Ezt meg hogy érti? Nem akar…

– Mr. Kohler. – Langdon a vendéglátójához hajolt, nem tudva biztosan, hogyan is értesse meg vele, amit mondani akar. – Még nem fejeztem be a történetet. A látszat ellenére merőben valószínűtlen, hogy ezt az embert az Illuminátusok testvérisége bélyegezte meg. Több mint fél évszázada nincs semmi bizonyíték a létezésükre, és a tudósok többsége egyetért abban, hogy az illuminátusok jó ideje megszűntek működni.

Szavait süket csönd fogadta. Kohler a ködbe meredt, elképedés és harag keveredett a tekintetében. – Honnan a pokolból állíthatja, hogy ez a társaság megszűnt létezni, amikor belesütötték a nevüket ebbe az emberbe!

Langdon ma reggel óta többször is feltette ugyanezt a kérdést magában. Az illuminátusok ambigrammájának feltűnése megdöbbentő volt. A világ szimbólumkutatói beleszédülnének. És mégis, Langdon tudósi lénye pontosan tudta, hogy a bélyeg felbukkanása abszolúte nem bizonyítja most is létező szervezet.

– A szimbólumok – mondta Langdon – egyáltalán nem utalnak eredeti megalkotóik jelenlétére.

– Mit akar ezzel mondani?

– Azt, hogy miután egy olyan filozófiai rendszer, mint az illuminátusoké, megszűnik létezni, a szimbóluma még megmaradhat… átvehetik más csoportok. Ezt nevezik transzferenciának. Nagyon elterjedt a szimbológiában. A nácik a hinduktól vették át a szvasztikát, a keresztények az egyiptomiaktól vették át a keresztet, a…

– Ma reggel – ütötte a vasat Kohler –, amikor beírtam az illuminátusok szót a számítógépbe, több ezer friss hivatkozást találtam. Nyilvánvalóan nagyon sokan gondolják úgy, hogy ez a csoport még létezik.

– Akik szeretik a konspirációelméleteket – válaszolta Langdon. Mindig is bosszantotta az összeesküvés-elméletek túltengése a modern populáris kultúrában. A média odavan az apokaliptikus szalagcímekért és az önjelölt „kultuszszakértők” még mindig jól keresnek az ezredfordulós divaton olyan légből kapott történetekkel, hogy az illuminátusok javában működnek és szervezik az új világrendet. Legutóbb a New York Times számolt be több híres ember szabadkőművesekhez való kötődéséről, köztük Sir Arthur Conan Doyle-ról, a kenti hercegről, Peter Sellersről, Irving Berlinről, Fülöp hercegről, Louis Armstrongról, továbbá korunk közismert iparmágnásainak és bankárjainak egész panteonjáról.

Kohler mérgesen mutatott Vetra tetemére. – A bizonyítékot tekintve azt kell mondanom, hogy az összeesküvés-elméleteknek igazuk lehet.

– Valóban ilyen színben tűnhet fel – mondta a lehető legdiplomatikusabban Langdon. – Ennél mégis sokkal elfogadhatóbb az a magyarázat, hogy egy másik szervezet átvette az illuminátusok bélyegét, és most saját céljaira használja.

– Miféle célokra? Mit bizonyít ez a gyilkosság?

Jó kérdés, gondolta Langdon. Azt is nehezére esett elképzelni, hogy négyszáz év után hol talált rá valaki az illuminátusok szimbólumára. – Csak annyit mondhatok, hogy még ha az Illuminátusok a mai napig működnének is, amit én a leghatározottabban kétlek, semmi közük nem lehetett Leonardo Vetra halálához.

– Nem?

– Nem. Az illuminátusok hihettek a kereszténység eltörlésében, de politikai és pénzügyi eszközökön keresztül gyakorolták a hatalmukat, nem pedig terrorista akciókkal. Továbbá, náluk szigorú erkölcsi kódex vonatkozott azokra, akiket az ellenségeiknek tekintettek. A tudomány embereit a legnagyobb megbecsüléssel övezték. Szóba sem jöhet, hogy meggyilkoljanak egy olyan tudós kollégát, mint Leonardo Vetra.

Kohler jeges pillantást vetett rá. – Talán elfelejtettem megemlíteni, hogy Leonardo Vetra nem volt közönséges tudós.

Langdon türelmesen kivárt. – Mr. Kohler, biztos vagyok benne, hogy Leonardo Vetra számos tekintetben ragyogó elme volt, de attól még tény marad…

Kohler minden előzetes figyelmeztetés nélkül megfordította a kerekes székét, és kigördült a nappaliból, kavargó párát húzva maga után, ahogy eltűnt a folyosón.

Az isten szerelmére, nyögött fel Langdon. Utánament. Kohler egy kis alkóvban várt rá a folyosó végén.

– Ez itt Leonardo dolgozószobája – mondta Kohler a tolóajtóra mutatva. – Talán ha már látta, új értelmet nyernek a dolgok. – Kohler suta mozdulattal meglódította, mire az ajtó kinyílt.

Langdon belesett a dolgozószobába, és azonnal viszketni kezdett a bőre. Jézusnak szent anyja, mondta magában.

Tizenkettedik fejezet

Egy másik országban egy fiatal őrszem türelmesen ücsörgött a képernyők széles sora előtt. Figyelte, ahogy villódznak előtte a monitorok – élő felvételek abból a több száz videokamerából, amelyek a kiterjedt épületegyüttest pásztázták. Végtelen menetben váltakoztak a képek.

Elegáns hall.

Magániroda.

Ipari méretű konyha.

Ahogy a képek egymást követték, az őr álmodozásba merült. Közeledett a műszak vége, de ő még mindig éber volt. Szolgálni megtiszteltetés. Egy napon el fogja nyerni végső jutalmát.

Ahogy sorjáztak a gondolatai, az egyik képen vészjelzés jelent meg. Hirtelen, reflexből, amivel önmagát is meglepte, előrelendült a keze, megnyomott egy gombot a kezelőpulton, mire a kép kimerevedett.

Rángó idegekkel hajolt közelebb a képernyőhöz, hogy jobban megnézze. A monitor felirata elárulta, hogy a képet a 86-os kamera közvetíti – egy olyan kamera, amelynek valamelyik folyosón kellett volna lennie.

De az előtte lévő képen határozottan nem egy folyosó látszott.

Tizenharmadik fejezet

Langdon zavarodottan bámulta az elé táruló dolgozószobát. – Miféle hely ez? – Az arcát érő, jólesően meleg levegő ellenére felkavarva lépett be az ajtón.

Kohler szó nélkül követte.

Langdon végignézett a szobán, és halvány fogalma sem volt arról, hogy hová tegye. A tárgyak valaha látott legkülönösebb egyvelegét tartalmazta. A szemben lévő falon egy hatalmas fakereszt uralta a dekorációt, Langdon arra gondolt, XIV. századi Spanyolországból származik. A feszület fölött mennyezetre erősített fémből készült mobil a keringő bolygókról. Balra egy Szűz Máriát ábrázoló olajfestmény, mellette egy tábla az elemek periódusos rendszeréről. Az oldalfalon két újabb bronzfeszület fogott közre egy Albert Einstein-posztert, a híres idézettel: ISTEN NEM KOCKÁZIK A VILÁGEGYETEMMEL.

Langdon beljebb ment, és elképedve nézett körül. Vetra íróasztalán egy bőrkötéses Biblia feküdt, mellette Bohr atommodellje, műanyagból és Michelangelo Mózesének miniatűr másolata.

Ezt nevezem eklektikának, gondolta Langdon. A meleg kellemes volt, de valami a berendezésben itt is megborzongatta. Úgy érezte, mintha a filozófia két titánjának megütközését szemlélné… az ellentétes erők kivehetetlen kavargását. Végigpásztázta a köteteket a könyvespolcon: Az isteni részecske; A fizika Taója; Isten: a bizonyíték. Az egyik könyv borítóján a következő idézet volt olvasható:

AZ IGAZI TUDOMÁNY FELFEDEZI ISTENT,

AKI OTT VAN MINDEN AJTÓ MÖGÖTT

XII. PIUS PÁPA

– Leonardo katolikus pap volt – mondta Kohler.

Langdon megfordult. – Pap? Mintha korábban azt mondta volna, hogy fizikus.

– Mindkettő. Nem áll példa nélkül a történelemben, hogy valaki egyszerre képviselje a tudományt és a vallást. Leonardo is közéjük tartozott. „Isteni természettörvénynek” tekintette a fizikát. Azt állította, hogy Isten keze írása látható mindenütt körülöttünk a természet rendjében. A tudomány révén remélte bebizonyítani Isten létezését a kétkedő tömegeknek. Teo-fizikusnak tekintette magát.

Teofizikus? Langdon szerint ez nagyon úgy hangzott, mint egy oxymoron.

– A részecskefizika területén – mondta Kohler – tettek néhány megrázó felfedezést mostanában. Olyan felfedezéseket, amelyekből messzemenő spirituális következtetések adódnak. Jó részük Leonardótól származott.

Langdon a CERN igazgatóját tanulmányozta, miközben még mindig igyekezett feldolgozni a bizarr környezetet. – Spiritualitás és fizika? – Langdon vallástörténettel foglalkozott pályája során, és ha volt visszatérő téma, akkor az, hogy a tudomány és a vallás kezdettől fogva olyan, mint az olaj és a víz… ősellenségek… nem keverhetők.

– Vetra úttörő volt a részecskefizikában – mondta Kohler. – A tudomány és a vallás fúzióján dolgozott… meg akarta mutatni, hogy ezek a legváratlanabb módokon kiegészítik egymást. Új fizikának nevezte ezt a szakterületet. – Kohler levett egy könyvet a polcról, és átadta Langdonnak.

Langdon megnézte a borítót. Isten, csodák és az új fizika, írta Leonardo Vetra.

– Ez egy kis szakterület – mondta Kohler –, de friss válaszokat ad néhány régi kérdésre. A világegyetem eredetének és a valamennyiünket mozgató erők keletkezésének kérdéseire. Leonardo hitt abban, hogy a kutatásai olyan lehetőségeket rejtenek, amelyek milliókat téríthetnek át egy spirituálisabb életre. Tavaly határozottan bebizonyította, hogy létezik egy olyan energiafajta, amely mindannyiunkat egyesít. Valójában azt igazolta, hogy mi valamennyien fizikai kapcsolatban állunk egymással… hogy az ön testének molekulái összefonódnak az én molekuláimmal… hogy létezik egy bizonyos erő, amely mindannyiunkban ott munkál.

Langdon meghökkent. És valamennyien egyek leszünk Isten hatalmában. – Mr. Vetra valóban bizonyítani tudta, hogy a részecskék kapcsolatban állnak egymással?

– Cáfolhatatlanul. A Scientific American egyik cikke nemrégiben úgy ünnepelte az új fizikát, mint ami biztosabban vezet el Istenhez, mint maga a vallás.

Ez a kijelentés telibe talált. Langdon egyszerre azon kapta magát, hogy az illuminátusok vallásellenessége jár a fejében. Vonakodva arra kényszerítette magát, hogy átmenetileg intellektuális behatolást hajtson végre a lehetetlenbe. Ha az Illuminátusok valóban működnek még, megölhették-e Leonardót azért, hogy megakadályozzák vallásos üzenetének eljuttatását a tömegekhez? Langdon elhessegette a gondolatot. Abszurdum! Az Illuminátusok a múlt ködébe vesztek! Ezzel minden valamirevaló tudós tisztában van!

– Vetrának számos ellensége volt a tudományos világban – folytatta Kohler. – A tiszta tudomány hívei megvetették. Még itt, a CERN-ben is. Úgy érezték, hogy az analitikus fizika felhasználása a vallás alapelveinek alátámasztására, árulás a tudománnyal szemben.

– De korunk tudósai mintha kissé defenzívába szorultak volna az egyházzal szemben.

Kohler méltatlankodva horkant fel. – Miért kellene védekeznünk? Az egyház talán már nem égeti el a tudósokat a máglyán, de ha azt hiszi, hogy feladta uralmát a tudomány felett, akkor tegye fel magának a kérdést, hogy miért nem szabad az evolúciót tanítani az önök iskoláinak a felében? Tegye fel a kérdést, hogy miért az amerikai keresztény koalíció a legbefolyásosabb lobbi a világon, amely ellene van a tudományos kutatásnak. Még mindig dúl a harc tudomány és vallás között, Mr. Langdon. A csatamezőkről átkerült a testületi ülésekre, de azért még dúl.

Langdon rájött, hogy Kohlernek igaza van. A Harvard hittudományi fakultása éppen a múlt héten vonult fel a biológiai intézetben, hogy tiltakozzon a génsebészet szerepeltetése ellen a doktori programban. A biológia tanszék vezetője, a neves ornitológus, Richard Aaronian úgy védelmezte a tananyagot, hogy egy hatalmas plakátot tett ki az irodája ablakába. A kép a keresztények halát ábrázolta négy kis lábbal módosult formában – Aaronian állítása szerint ez az afrikai tüdőhalak szárazföldi léthez való alkalmazkodására utalt. A hal alatt Jézus neve helyett egy kiáltvánnyal felérő név volt olvasható: Darwin!

Éles csipogó hang hasított a levegőbe, és Langdon fölkapta a fejét. Kohler a kerekes szék elektronikus eszközei között keresgélt. Kiemelt egy csipogót a tartójából, és elolvasta a bejövő üzenetet.

– Jó. Leonardo lánya volt az. Ms. Vetra most érkezik meg a helikopterrel. Ott találkozunk vele a leszállóhelyen. Azt hiszem, jobb, ha nem jön ide, hogy ne kelljen ilyen állapotban látnia az apját.

Langdon egyetértett. Egy gyerek sem érdemel meg ekkora megrázkódtatást.

– Meg fogom kérni Ms. Vetrát, hogy avassa be a projektbe, amelyen az apjával együtt dolgozott… talán ez fényt vet arra, hogy miért gyilkolták meg.

– Gondolja, hogy Vetrát a munkája miatt ölték meg?

– Ez nagyon is lehetséges. Leonardo elmondta nekem, hogy valami nagy áttörésre készül. Ennyit mondott mindössze. Az utóbbi időben nagyon titkolódzó lett. Volt egy magánlaboratóriuma, és azt kérte, hogy oda csak neki lehessen bejárása, amit örömmel teljesítettem egy ilyen briliáns elmének. Újabban feltűnően sok elektromos áramot fogyasztott a munkájához, de visszafogtam magam, és nem kérdeztem az okát. – Kohler a dolgozószoba ajtaja felé fordult a kocsijával. – De van itt még valami, amiről tudnia kell, mielőtt távozunk a lakásból.

Langdon nem volt benne biztos, hogy tényleg tudni akarja-e.

– A gyilkos ellopott egy tárgyat Vetrától.

– Egy tárgyat?

– Kövessen.

Az igazható visszakormányozta kerekes székét a ködlepte nappaliba. Langdon, nem tudva, mire számítson, utánament. Kohler manőverezett a kocsival, és Vetra holttestétől néhány centiméterre állította le. Intett Langdonnak, hogy lépjen közelebb. Langdon vonakodva közelített, az áldozat fagyott vizeletének szaga öklendezésre késztette.

– Nézze meg az arcát – mondta Kohler.

Nézzem meg az arcát? Langdon húzódozott. Hát nem azt mondta, hogy elloptak valamit?

Langdon kényszeredetten letérdelt. Megpróbált belenézni Vetra arcába, de 180 fokkal hátracsavarták a fejét, és az arca a szőnyegbe nyomódott.

Mozgáskorlátozottságával küzdve Kohler lenyúlt, és óvatosan visszatekerte Vetra fagyott fejét.

– Te jó ég! – kiáltott fel Langdon, hátratántorodva az iszonyattól. Vetra arcát vér borította. Egyetlen gesztenyebarna szem nézett rá vissza élettelenül. A másik szemüreg megszaggatva, üresen. – Ellopták a szemét?

Tizennegyedik fejezet

Langdon kilépett a C épületből a szabad levegőre, hálás volt, hogy kiszabadult Vetra lakásából. A napsütés segített eltüntetni a kivájt szemüreg képét, amely beleégett az elméjébe.

– Erre tessék – mondta Kohler egy meredek ösvény felé kanyarodva. Az elektromos kocsi minden erőfeszítés nélkül felgyorsult. – Ms. Vetra bármelyik percben megérkezhet.

Langdonnak ki kellett lépnie, hogy követni tudja.

– Tehát – kérdezte Kohler –, elhiszi végre, hogy az Illuminátusok keze van a dologban?

Langdon már maga sem tudta, hogy mit gondoljon. Vetra vallásos kötődése határozottan zavaró volt, Langdon mégsem tudta magát rászánni arra, hogy félrelökje a tudományos bizonyítékokat, amelyeket valaha felkutatott. Ám ott volt a kivájt szem…

– Még mindig fenntartom – kezdte Langdon, vehemensebben, mint szerette volna –, hogy nem az illuminátusok felelősek ezért a gyilkosságért. A hiányzó szem rá a bizonyíték.

– Micsoda?

– A véletlenszerű csonkítás – magyarázta Langdon – nagyon nem… vall rájuk. A kultuszszakértők találkoztak már ötletszerű csonkításokkal tapasztalatlan, marginális szekták esetében, de az illuminátusok ennél mindig tudatosabbak voltak.

– Tudatosabbak? Sebészi úton eltávolítani valakinek a szemgolyóját, az nem tudatos?

– Nem közvetít egyértelmű üzenetet. Nem szolgál magasabb célt.

Kohler kerekes széke megtorpant a domb tetején. Visszafordult. – Mr. Langdon, higgye el nekem, hogy az a hiányzó szem igenis magasabb célt szolgált… jóval magasabb célt.

Ahogy a két férfi átvágott a füves kaptatón, nyugat felől már hallották a helikopter propellerének csattogását. Felbukkant a gép is, amely feléjük tartott a völgyön keresztül. Éles szögben befordult, majd lelassulva lebegett a fűre fölfestett helikopter-leszállópálya fölött.

Langdon eltompulva figyelte, az agya ugyanúgy forgott körbe, mint a propeller lapátjai, és azon tűnődött, vajon egy átaludt éjszaka után megszabadulna-e a jelenlegi zavarodottságától. De valamiért kételkedett benne.

Ahogy működésbe léptek a fékek, a pilóta kiugrott, és hozzálátott a kirakodáshoz. Rengeteg minden került elő: vászontáskák, nejlonzsákok, oxigéntartályok és ládák, amelyek egy high-tech búvárfelszerelés tartozékainak tűntek.

Langdon értetlenkedett. – Ez Ms. Vetra felszerelése? – ordította oda Kohlernek, túlharsogva a motorzajt.

Kohler bólintott és visszaüvöltött: – Biológiai kutatásokat végzett a Baleári-tengerben.

– De hiszen azt mondta, hogy fizikus!

– Az is. Biofizikus. A létformák kölcsönös kapcsolatait tanulmányozza. A munkája szorosan kötődik az apja részecskefizikai kutatásaihoz. Nemrégiben cáfolta meg Einstein egyik alapvető elméletét, miután atomórával szinkronizált kamerák segítségével megfigyelt egy tonhalrajt.

Langdon a humor valamilyen jelét leste vendéglátója arcán. Einstein és a tonhalak? Felötlött benne, hogy az X–33-as űrrepülőgép nem egy másik bolygón tette-e le véletlenül.

Egy perccel később Vittoria Vetra lépett ki a helikopterből. Robert Langdonnak rá kellett jönnie, hogy ez a mai a végtelen meglepetések napja. A helikopterből khaki rövidnadrágban és fehér, ujjatlan felsőben kiszálló Vittoria Vetra semmiben sem emlékeztetett arra a könyvmoly fizikusra, akire Langdon számított. Magas, hajlékony és kecses nő volt kreol bőrrel és hosszú fekete hajjal, ami repkedett a rotorok hátszelében. Arcvonásai eltéveszthetetlenül olaszosak voltak: nem külső szépségük, hanem érett, földi jellegük tette, hogy még húsz méterről is nyers érzékiséget árasztottak. Ahogy a légáramlat belekapott a ruhájába, hangsúlyosan láthatóvá vált karcsú dereka és apró melle.

– Ms. Vetra rendkívüli belső erővel rendelkező nő – mondta Kohler, mintha megérezte volna Langdon elragadtatását. – Szigorúan vegetáriánus és a CERN bentlakóinak hatha jóga guruja.

– Hatha jóga? – képedt el Langdon. A meditáció ősi buddhista művészete meglehetősen furcsa választásnak tűnt egy katolikus pap fizikus lányának részéről.

Langdon a közeledő Vittoriát figyelte. Látszott rajta, hogy sírt, nagy, fekete szeme tele volt érzelmekkel, amelyeket Langdon nem tudott megnevezni. A nő mozgása mégis tüzes és parancsoló volt. A teste erős és feszes, a hosszú, napsütéses órákat élvező mediterrán táj egészséges ragyogása sugárzott belőle.

– Vittoria – mondta Kohler a közeledő nőnek. – Fogadja legmélyebb részvétemet. Szörnyű veszteség ez a tudomány számára… és valamennyiünknek itt, a CERN-ben.

Vittoria hálásan bólintott. Amikor megszólalt, lágy és mély volt a hangja. Akcentussal beszélte az angolt. – Tudja már, ki tette?

– Még dolgozunk rajta.

A nő Langdonhoz fordult, felé nyújtva karcsú kezét. – Vittoria Vetra vagyok. Gondolom, az Interpoltól érkezett.

Langdon megfogta a kezét, egy pillanatra beleszédülve a fátyolos tekintet igéző mélységébe. – Robert Langdon. – Nem tudta, mit mondjon még.

– Mr. Langdon nem a hatóságokat képviseli – magyarázta Kohler. – Amerikai specialista. Azért van itt, hogy segítsen kideríteni, ki a felelős a történtekért.

Vittoria bizonytalannak tűnt. – És a rendőrség?

Kohler kinyitotta a száját, de nem mondott semmit.

– Hol van a holtteste? – követelte Vittoria.

– Gondoskodtunk róla.

Ez a kegyes hazugság meglepte Langdont.

– Látni akarom – mondta a nő.

– Vittoria – rimánkodott Kohler –, az apját brutálisan meggyilkolták. Jobb volna, ha úgy emlékezne rá, amilyennek utoljára látta.

Vittoria beszélni kezdett, de félbeszakították.

– Hé, Vittoria! – hallatszottak a hangok a távolból. – Isten hozott itthon!

A nő megfordult. A helikopter-leszállópálya mellett elhaladó tudósok csoportja boldogan integetett neki.

– Einstein egy másik elméletét is megcáfoltad már? – kiáltotta oda az egyik.

Egy másik még hozzátette: – Büszke lehet rád az apád!

Vittoria sután visszaintett a távolodó férfiaknak. Aztán Kohlerhez fordult, az arcán zavar tükröződött. – Még senki sem tudja?

– Úgy döntöttem, hogy legfontosabb a diszkréció.

– Nem mondta meg a dolgozóknak, hogy az apámat meggyilkolták? – Értetlen hangjába felháborodás keveredett.

Kohler azonnal keményebb tónusra váltott. – Talán elfelejti, Ms. Vetra, hogy amint bejelentem az apja meggyilkolását, vizsgálatot indítanak a CERN-nél. Amelybe beletartozik a labor tüzetes helyszínelése. Én mindig igyekeztem tiszteletben tartani az apja magánterületét. Az apja mindössze két dolgot mondott el nekem a jelenlegi kutatásáról. Az egyik, hogy több millió frankos licencszerződéseket hozhat a CERN-nek az elkövetkező évtizedben. A másik, hogy még nem alkalmas a nyilvánosságra hozatalra, mivel kockázatos technológiáról van szó. E két tényt figyelembe véve jobbnak látom, ha nem szaglásznak idegenek az apja laborjában, akik vagy ellophatnák a munkáját, vagy elpusztítanák magukat, és a CERN lenne érte a felelős. Érthető voltam?

Vittoria nem szólt semmit, csak nézett rá. Langdon érzékelte benne a vonakodó tiszteletet és Kohler logikájának elfogadását.

– Mielőtt bármit is jelentünk a hatóságoknak – mondta Kohler –, tudnom kell, hogy min dolgoztak az apjával. Be kell vinnie minket a laborba.

– A labornak semmi jelentősége – mondta Vittoria. – Senki sem tudta, mit csinálunk az apámmal. A kísérletünknek valószínűleg semmi köze az apám meggyilkolásához.

Kohler reszelősen fújta ki a levegőt. – A bizonyítékok az ellenkezőjét sugallják.

– Bizonyítékok? Miféle bizonyítékok?

Langdon ugyanezen tűnődött.

Kohler újra megtörölte a száját. – Bíznia kell bennem.

Vittoria lángoló tekintetét látva nyilvánvaló volt, hogy nem bízik meg benne.

Tizenötödik fejezet

Langdon némán baktatott Vittoria és Kohler mögött vissza, a főbejárat elé, ahol bizarr látogatása kezdetét vette. Vittoria két lába laza hatékonysággal mozgott – akár egy műugró olimpikoné. Langdon arra tippelt, hogy ez a képessége minden bizonnyal a jóga révén szerzett hajlékonyságnak és izomkontrollnak köszönhető. Hallotta, ahogy a nő lassan és tudatosan lélegzik, mintha a gyászát szeretné vele csillapítani.

Langdon szeretett volna mondani neki valamit, kifejezni az együttérzését. Maga is átélte már azt a hirtelen támadt ürességet, amelyet egy szülő váratlan elvesztése okoz. A temetésre emlékezett a legélénkebben, az esős, szürke időre. Két nappal a huszadik születésnapja után. A házat szürke öltönyös férfiak özönlötték el az irodából, akik túl keményen szorították meg a kezét, amikor találkozott velük. Olyan szavakat motyogtak, mint „szívből jövő” meg „csapás”. Az anyja könnyes szemmel tréfálkozott, hogy sose okozott neki gondot a részvénypiac követése, ha fogta a férje kezét.. férje pulzusa jelezte a tőzsdei árfolyamot.

Egyszer, amikor apja még élt, Langdon hallotta, ahogy édesanyja könyörög neki, hogy álljon le, és gyönyörködjön a rózsákban. Abban az évben Langdon egy üvegből fújt kis rózsát ajándékozott az apjának karácsonyra. Ez volt a legszebb tárgy, amit Langdon valaha látott… ahogy rásütött a nap, szivárványt vetett a falra. – Gyönyörű – mondta az apja, amikor kibontotta, és homlokon csókolta Robertet. – Keressünk neki egy biztonságos helyet. – És gondosan föltette a rózsát egy poros polc magasába, a nappali legsötétebb sarkában. Pár nappal később Langdon fogott egy széket, levette a rózsát, és visszavitte a boltba. Apja észre sem vette, hogy eltűnt a virág.

Egy lift bongása visszarántotta Langdont a jelenbe. Vittoria és Kohler éppen beszálltak a fülkébe. Langdon a nyitott ajtó előtt tétovázott.

– Valami baj van? – kérdezte Kohler, inkább türelmetlen, mint aggodalmas hangon.

– Dehogy – válaszolta Langdon, és kényszerítette magát, hogy közelebb lépjen a szűk ketrechez. Csak akkor ment lifttel, ha feltétlenül muszáj volt. Jobban érezte magát a lépcsőházak tágasabb terében.

– Dr. Vetra laborja az alagsorban van – mondta Kohler.

Csodás, gondolta Langdon, miközben belépett a liftbe, és érezte, hogy jeges levegő csapja meg az akna mélyéről. Az ajtók bezáródtak, és ők ereszkedni kezdtek.

– Hat szint – mondta Kohler gépiesen, mint egy eredményjelző műszer.

Langdon elképzelte maguk alatt az üres aknát. Megpróbálta elűzni a képet, és az elsuhanó emeletek számát mutató kijelzőt nézte. Furcsa módon a lift csak két megállót tüntetett fel: földszint és NRGy.

– Mi az az NRGy? – kérdezte Langdon, megpróbálva elrejteni a nyugtalanságát.

– Nagy részecskegyorsító – mondta Kohler.

Részecskegyorsító? Langdonnak távolról rémlett, mit jelenthet a kifejezés. Egy vacsorán hallott róla először a cambridge-i Dunster House-ban valamelyik kollégától. Egy fizikus barátjuk, Bob Brownell egyik este tajtékozva jelent meg a vacsorán.

– Lefújták a rohadékok! – átkozódott Brownell.

– Mit fújtak le? – kérdezték a többiek.

– Az SzSzÜ-t!

– Az meg mi?

– Szupervezető Szuper Ütköztető.

Valaki vállat vont. – Nem is tudtam, hogy a Harvard ilyet tervez.

– Nem a Harvard! – kiáltotta Bob. – Az USA! Ez lett volna a világ legnagyobb részecskegyorsítója. Az évszázad legjelentősebb tudományos projektje! Kétmilliárd dollárba került volna, és a szenátus elutasította a tervet! Átkozott Bibliarágó lobbisták!

Amikor Brownell végre lecsillapodott, elmagyarázta, hogy a részecskegyorsító egy hatalmas, körkörös cső, amely felgyorsítja a rajta áthaladó szubatomikus részecskéket. A csőben mágnesek kapcsolnak ki-be, gyors egymásutánban, ezáltal ide-oda „lökik” a részecskéket, amíg azok óriási sebességre nem tesznek szert. A teljesen felgyorsított részecskék több mint 288 000 kilométer per szekundum sebességgel cirkulálnak a csőben.

– De hiszen az már majdnem fénysebesség – kiáltott fel az egyik professzor.

– Úgy van – felelte Brownell. Aztán azzal folytatta, hogy amikor két ellentétes irányú, felgyorsított részecskét ütköztetnek a csőben, azzal a tudósok alkotóelemeikre tudják hasítani őket, és képet nyerhetnek a természet legalapvetőbb összetevőiről. – A részecskegyorsítók – jelentette ki Brownell – kulcsfontosságú szerkezetek a jövő tudománya számára. A részecskék ütköztetése a kulcs a világegyetem építőelemeinek megértéséhez.

A Harvard házi költője, egy Charles Pratt nevű halk szavú férfi nem látszott megrendülni. – Ez úgy hangzik nekem – mondta –, mint a tudomány neandervölgyi megközelítése… mintha órákat ütnénk össze ahhoz, hogy megismerjük a belső működésüket.

Brownell ledobta a villáját, és kiviharzott a szobából.

Tehát a CERN-nek van részecskegyorsítója? – gondolta Langdon, miközben a lift lefelé suhant. Körkörös cső, részecskék ütköztetésére. Azon tűnődött, miért dugták el a föld alá.

Ahogy megállt a lift, Langdon megkönnyebbült, mert érezte a szilárd talajt a lába alatt. De amikor kinyílt az ajtó, semmivé lett a megkönnyebbülése. Robert Langdon megint csak egy tökéletesen idegen világban találta magát.

A folyosó beláthatatlanul nyúlt el mindkét irányban, úgy balra, mint jobbra. Valójában egy sima, cementfalú alagút volt elég széles ahhoz, hogy elférjen benne egy tizennyolc kerekű jármű. Ahol álltak, ott fényesen meg volt világítva, de távolabb koromsötétbe veszett. Nyirkos huzat csapta meg a sötétségből – kényelmetlenül emlékeztetve arra, hogy mélyen a föld alatt vannak. Langdon szinte érezte a föld és a kövek súlyát a feje fölött. Egy pillanatra kilencéves volt újra… a sötétség visszakényszerítette… vissza az öt órán át tartó, megsemmisítő feketeségbe, amely azóta is kísértette. Kezét ökölbe szorítva küzdött ellene.

Vittoria szótlanul szállt ki a liftből, és habozás nélkül, őket be sem várva indult a sötétség felé. A feje fölött felgyulladtak a hunyorgó fények, hogy megvilágítsák útját. Nyugtalanító hatást kelt, gondolta Langdon, mintha életre kelt volna az alagút… mintha előre érzékelné minden mozdulatát. Langdon és Kohler tisztes távolságból követte a nőt. Hátuk mögött automatikusan kialudtak a fények.

– Ez a részecskegyorsító – kezdte Langdon halkan. – Idelent van valahol az alagútban?

– Ott van – mutatott balra Kohler, ahol egy fényezett krómcső futott végig az alagút belső fala mentén.

Langdon zavartan bámulta a csövet. Az volna a részecskegyorsító? Semmiben nem hasonlít ahhoz, amit ő elképzelt. Tökéletesen egyenes volt, az átmérője úgy egy méter, és horizontálisan követte az alagút belátható részét, amíg el nem tűnt a sötétségben. Inkább high-tech szennyvízcsatornának néztem volna, gondolta Langdon. – Azt hittem, hogy a részecskegyorsítók körkörösek.

– Ez a gyorsító egy kör – mondta Kohler. – Egyenesnek tűnik, de ez csak optikai csalódás. Az alagútnak olyan nagy a kerülete, hogy érzékelhetetlen a görbület… mint a föld esetében.

Langdon paff volt. Ez egy kör volna? – De… akkor hatalmasnak kell lennie!

– Ez a részecskegyorsító a világ legnagyobb berendezése.

Langdonnak leesett a tantusz. Eszébe jutott, hogy a CERN sofőre mondott neki valamit egy óriási gépről a föld alatt. De…

– Több mint nyolc kilométer az átmérője… és huszonhét kilométer hosszú.

Langdon fölkapta a fejét. – Huszonhét kilométer? – Rámeredt az igazgatóra, aztán megfordult és belenézett az előtte elnyúló, sötét alagútba. – Ez az alagút huszonhét kilométer hosz-szú? Az… az több mint tizenhat mérföld!

Kohler bólintott. – Tökéletes kört alkot. Átnyúlik Franciaországba, mielőtt visszakanyarodna erre a helyre. A teljesen felgyorsult részecskék több mint tízezerszer keringenek körbe egyetlen másodperc alatt, mielőtt összeütköznének.

Langdon érezte, hogy kimegy az erő a lábából, miközben belebámult a tátongó alagútba. – Azt akarja mondani, hogy a CERN több millió tonna földet ásott ki, hogy parányi részecskéket ütköztessen?

Kohler vállat vont. – Néha hegyeket kell mozgatnunk ahhoz, hogy megtaláljuk az igazságot.

Tizenhatodik fejezet

Sok száz kilométernyire a CERN-től egy hang recsegett bele a walkie-talkie-ba: – Oké, a folyosón vagyok.

A videoképernyőket figyelő technikus megnyomott egy gombot az adóvevőn. – A 86-os kamerát keressük. A túlsó végén kell lennie.

Sokáig csönd volt a rádióban. A várakozó technikus letett a könnyű műszakról. Végre megszólalt a rádiója.

– Nincs itt a kamera – mondta a hang. – Valaki eltávolíthatta innen.

A technikus nagyot sóhajtott. – Köszönöm. Tartsa egy pillanatig, legyen szíves.

Lemondóan ismét az előtte sorjázó videoképernyőkre irányította a figyelmét. Az épületegyüttes óriási része állt nyitva a nyilvánosság előtt, és korábban is tűntek már el vezeték nélküli kamerák, rendszerint tréfás kedvű látogatók lopták el őket, akik emléktárgyakra vadásztak. De amint egy kamerát kivittek az épületből és hatótávolságon kívülre került, elveszett a jel, és a képernyő elsötétült. A technikus értetlenül meredt a monitorra. A 86-os kamera még mindig kristálytiszta képet sugárzott.

Ha a kamerát ellopták, tűnődött, akkor miért közvetít még mindig jelet? Természetesen tudta, hogy erre csak egy magyarázat lehetséges. A kamera még itt van valahol az épületegyüttesben, csak valaki más helyre vitte. De ki? És miért?

Egy hosszú percen át tanulmányozta a monitort. Végül kézbe vette a walkie-talkie-t. – Van valamilyen tárolóhelyiség azon a folyosón? Vagy szekrények, esetleg sötét benyílók?

A válaszadó hangja zavartnak tetszett. – Nincs. Miért?

A technikus a homlokát ráncolta. – Nem érdekes. Köszönöm a segítséget. – Kikapcsolta a walkie-talkie-t, és beharapta a száját.

Mivel a videokamera kisméretű és vezeték nélküli, a technikus tudta, hogy a 86-os kamera gyakorlatilag bárhonnan közvetíthet a szigorúan őrzött területről, amely harminckét különálló épületből állt egy majdnem egy kilométer sugarú, sűrűn beépített telken. Csak annyit lehetett megállapítani, hogy valamilyen sötét helyen van. Ez persze nem sok információ. A komplexum tele van sötét helyekkel: karbantartóhelyiségek, fűtéscsövek, szerszámoskamrák, hálószobai gardróbok, hogy a föld alatti alagutak labirintusáról már szó se essék. A 86-os kamera megtalálása hetekig is eltarthat.

De ez legyen a legkisebb bajom, gondolta.

A kamera áthelyezésének problémáján túl, egy jóval nyugtalanítóbb teendője is akadt. A technikus föltekintett az elveszett kamera közvetítette képre. Valamilyen mozdulatlan tárgy volt. Egy modern kinézetű eszköz, és nem hasonlított semmire, amit a technikus valaha látott. A vibráló elektronikus kijelző alját tanulmányozta.

Noha az őrszemélyzetet alapos kiképzéssel készítették fel a válságos helyzetek kezelésére, mégis érezte, hogy felgyorsul a szívverése. Figyelmeztette magát, hogy ne essen pánikba. Kell lennie valamilyen magyarázatnak. A tárgy túl kicsinek tűnt ahhoz, hogy komoly veszélyt jelentsen. De jelenléte az épületegyüttesben akkor is zavaró. Voltaképpen nagyon zavaró.

Miért éppen ma, gondolta.

A munkaadója számára mindig is első számú prioritást élvezett a biztonság, de ma sokkal inkább létkérdés a biztonság, mint az eltelt tizenkét évben bármikor. A technikus sokáig bámulta a monitoron látható tárgyat, és érezte a távolban készülődő vihar szelét.

Aztán verejtékezve feltárcsázta a főnökét.

Tizenhetedik fejezet

Nem sok gyerek mondhatja el, hogy emlékszik arra a napra, amikor találkozott az apjával, de Vittoria Vetra igen. Nyolcéves volt akkor, és ott élt, ahol mindig is, az Orfanotrofio di Sienában, egy katolikus árvaházban Firenze mellett, szüleitől elhagyottan, akiket sohasem ismert. Azon a napon esett az eső. Az apácák már kétszer szóltak, hogy menjen vacsorázni, de mint mindig, úgy tett, mintha nem hallaná. Feküdt az udvaron és fölfelé nézett az esőcseppekre… érezte, ahogy a testét verik… megpróbálta eltalálni, hová fog esni a következő. Az apácák újra kiszóltak neki, azzal fenyegetőzve, hogy ha majd tüdőgyulladást kap az ilyen elviselhetetlenül önfejű gyermek, akkor kevésbé lesz kíváncsi a természetre.