Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Knut Hamsun

ŐSZI CSILLAGOK

fordította:
Ács Géza

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-976-9 EPUB
ISBN 978-963-678-001-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Under Høststjaernen. En Vandrers Fortaelling

első kiadás: 1906.
az elektronikus változat az 1923. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Hans Dahl (1849 – 1934) 1880 körül készült,
cím nélküli festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Tükörsimán ragyogott tegnap a tenger és tükörsimán ragyog ma is. Vénasszonyok nyara van a szigeten - ó, milyen enyheség és melegség ez! -, de a nap már nem süt.

Sok-sok éve nem volt ilyen békesség a lelkemben, talán már húsz vagy harminc esztendeje is van annak. De valamikor régen, talán valamelyik előző életemben éreztem már ezt a nyugalmat. Valami kis nótát dúdolok, boldog vagyok és minden követ, minden fűszálat szeretek s úgy látszik, ők is szeretnek engem. Ismerősök vagyunk.

Ha a fűcsomókkal benőtt erdei ösvényen sétálok, földöntúli boldogság dobogtatja szívemet. Eszembe jut egy bizonyos hely képe, a Kaspi-tenger keleti partján, ahol valamikor voltam. Olyan volt ott is, mint itt, acélszürkén, csöndesen és komoran terült el a tenger. Az erdőt jártam, könnyekig meghatódtam és egyre mondogattam: Istenem, bár még egyszer idekerülhetnék!

Mintha már jártam volna itt valaha.

De akkor bizonyára valami más országból jöttem, ahol csak az erdők és az ösvények ugyanilyenek. Talán virág voltam az erdőben, talán bogár, mely egy akácfán éldegélt.

És most itt vagyok. Meglehet, hogy madár voltam és messzi tájakról röpültem ide. Vagy valami oly gyümölcsnek a magva, melyet egy perzsa kereskedő küldött...

Lám, most messze mögöttem maradt a város minden nyüzsgése, lármája, újságjai, emberei. Elmenekültem tőlük, mert hívott megint a magányosság, hívott az erdő, amelytől elszakadtam. Meglátod, milyen jó lesz, gondolom magamban és tele vagyok a legszebb reményekkel. Ó, hiszen már menekültem így egyszer a városból és visszatértem megint. Azután újból megszöktem.

De most szilárdan elhatároztam, hogy mindenáron kivivőm magamnak a nyugalmat. Egyelőre beszállásoltam magam egy szobácskába és az öreg Gunhild a gazdaasszonyom.

Köröskörül a fenyőerdőben nemes kőrisfák ringatják bíbor gyümölcseiket. Ebben az időtájban éppen hullatják bogyóikat s a nehéz fürtök koppanva ütődnek a földhöz. Ezek a fürtök önmagukat aratják és önmagukat vetik újból. Hatalmas bőség pazarlódik el minden esztendőben. Egyetlen fa alatt háromszáznál több fürtöt számláltam meg. És a dombokon köröskörül makacsul ragaszkodik az élethez néhány csupasz szárú virág. Sehogy sem akarnak meghalni, bár virágzásuk ideje már rég elmúlt.

De hiszen az öreg Gunhild ideje is régen elmúlt már és lám, ő sem akar meghalni, ügy tesz, mintha semmi köze sem volna a halálhoz. Mikor apály idején a halászok javítgatják hálóikat, majd szurokkal kenegetik csónakjuk fenekét, az öreg Gunhild lesétál hozzájuk. Szemei kifejezéstelenül révedeznek, de agyában ravasz üzleti szellem lappang.

- Hogy a makréla, emberek? - kérdi.

- Annyi, mint tegnap! - hangzik a válasz.

- Akkor tartsátok meg!

És Gunhild sarkon fordul.

De a halászok jól tudják, hogy az öreg valóban elmenne, hiszen már többször faképnél hagyta őket anélkül, hogy hátranézett volna. Halló, megállj! - kiáltják utána és fölajánlják neki, hogy hét halat adnak egy féltucatra, csak azért, mert olyan régi jó vevőjük.

Így vesz Gunhild halat...

A száritóköteleken piros szoknyák, kék ingek és szörnyen vastag alsóruhák lógnak. Mindezeket a szigetről való öregasszonyok szőtték és fonták. De finom ujjatlan ingek is száradnak a kötélen, olyanok, amelyekben kékre fagyhat az ember és finom gyapjú ujjasok, amiket hosszú, vékony kötéllé lehet csavarni. Honnan pottyantak ezek ide? Hja, ezeket a leányok szerezték a városban. Ha ritkán és óvatosan mossák őket, talán egy egész hónapig eltartanak. És ha a lyukak nagyobbak lesznek, nagyszerűen érzik bennük a test meztelenségét.

Ezzel szemben Gunhild cipője éppenséggel nem előkelő. Bizonyos megfelelő időközökben egy vele egykorú és hasonló gondolkozású halászhoz fordul, aki azután valami erős kenőccsel átitatja a felsőbőrt és a talpat úgy, hogy semmiféle nedvesség át nem szivároghat rajta. Nézem, amint ezt a kenőcsöt kotyvasztják a parton. Szurok, faggyú meg gyanta van benne.

Mikor tegnap apálykor a parton lődörögtem, az árban himbálózó fatörmelékek és kavicsok között egy picinyke tükörüveget találtam. Nem tudom elképzelni, hogyan kerülhetett ide, de olyan ebben a környezetben, mint valami tévedés vagy hazugság. Nem valószínű, hogy egy halász evezett vele ide, letette és megint távozott! Otthagytam, ahol feküdt. Közönséges, vastag üvegdarab volt, talán valamelyik villamoskocsi ablakából tört le. Réges-régen csak zöld színű üveget csináltak és akkor ritkaság volt az üveg. Boldog idők, amikor még ritkaság volt valami.

A sziget déli csúcsán füstfelhő bodorodik a halászkunyhók kéményéből. Este van, a kása a tűzhelyen sistereg. És ha elfogyasztották a vacsorát, sietve lefeküsznek a derék emberek, hogy hajnalhasadtával ismét fölkelhessenek. Csak a gondtalan fiatalok szaladgálnak egyik szobából a másikba és nem tudják, mihez fogjanak.

II.

Ma reggel egy férfi érkezett csónakján hozzánk, hogy bemázolja a házat. De mivel Gunhild már nagyon öreg és a köszvény is kínozza, előbb néhány napra való tüzelőfát apríttat vele. Én már fölajánlottam neki néhányszor, hogy fölaprítom a fáját, de ő úgy vélte, hogy a ruhám túlságosan finom és sehogy sem akarta ideadni a baltát.

Az idegen mázoló vöröshaj u, sima arcú, alacsony, zömök emberke. Mialatt dolgozik a fán, az ablakból nézem, hogy hogyan végzi munkáját. Amikor pedig észreveszem, hogy közben magában beszél, odalopódzom és hallgatózom. Egyáltalán nem veszti el a türelmét, ha véletlenül mellé vág a baltával, de ha megüti a könyökét, dühös lesz és az ördögöt emlegeti. Az ördög vigye el! - mondja, de azután gyorsan körülnéz s halkan dúdolni kezd, mintha mit sem mondott volna.

Óh, most már megismerem ezt a mázolót. Hiszen ez nem is mázoló, hanem Grindhusen, egyik volt bajtársam a skreiai útépítésnél.

Odalépek hozzá, megmondom ki vagyok és beszélgetni kezdünk. Sok, nagyon sok év múlt el azóta, hogy Grindhusen meg én útépítő munkások voltunk. A legzöldebb ifjak voltunk még, amikor szakadt cipőinkben az utat tapostuk és mindent megettünk, amihez csak hozzájutottunk, ha valami pénz csörgött a zsebünkben. De ha néha még ezenfölül is maradt valami fölösleges pénzünk, akkor az egész szombatéjszakát végigtáncoltuk a lányokkal. Útépítő munkástársaink körénk sereglettek és a ház tulajdonosnője annyi kávét fizettetett velünk, hogy meggazdagodott belőle. Azután -egész héten megint vidáman és jókedvvel dolgoztunk és epedve vártuk a szombatot. De ez a Grindhusen úgy kergette a lányokat, mint valami vörös farkas.

Megkérdezem, hogy emlékszik-e még a skreiai szép napokra.

Rámpillant, néz, néz, hosszú ideig tart, amíg közös emlékeink fölsorolásával le tudom győzni tartózkodását.

Óh igen, most már emlékszik Skreiára.

- És emlékszel-e még Anders Filára és a Spirálra? Hát Petrára?

- Melyikre?

- Arra, amelyik a szeretőd volt.

- Hogyne emlékezném, a végén is rajta ragadtam.

És tovább aprítja a hasábokat.

- Úgy, hát megmaradtál mellette?

- No igen, nem lehetett másképp. De mit is akartam mondani! Úgy látom, neked fölvitte az Isten a dolgodat.

- Honnan gondolod? A ruháimról? Hát neked nincsenek vasárnapi ruháid?

- Mit fizettél ezekért?

- Már nem emlékszem rá, de nem sokat. Nem tudnám pontosan megmondani.

Grindhusen csodálkozva, néz rám és nevetni kezd.

- Már nem tudod, hogy mit fizettél a ruháidért? - de aztán megint elkomolyodik, a fejét csóválja és így szól: - hát az bizony meglehet. Így van ez, ha az embernek sok pénze van.

Gunhild kijön a házból és amikor látja, hogy munka helyett elfecsegjük az időt, megparancsolja Grindhusennek, hogy fogjon a mázoláshoz.

- Szóval, te most festő lettél? - kérdezem.

De Grindhusen nem felel és úgy látom, hogy az öreg Gunhild jelenlétében ostobaság is volt ez a kérdés.

III.

Grindhusen bekeni a falat és néhány óra hosszat mázolja. A házikó csakhamar díszesen büszkélkedik és a tengerre néző északi fala pirosan virít. Úgy déltájban kiviszem Grindhusennek a pálinkás butykosomat, leheveredünk a földre, pipázunk és beszélgetünk.

- Hogy én mázoló volnék? Dehogyis vagyok az - mondja. -, de ha valaki megkérdezi tőlem, hogy be tudok-e mázolni egy házat, hát persze, hogy be tudom és ha azt kérdezi, hogy tudom-e ezt vagy azt, hát én mindent tudok. De te, ez a pálinka nagyszerű ital ám.

Felesége és két gyereke talán egy mérföldnyire laknak innét, minden szombaton hazamegy hozzájuk. Két nagy lánya közül az egyik már férjnél van. Ó, Grindhusen már nagyapa. Ha Gunhild házának festését befejezte, meséli, akkor a paphoz kell mennie, akinek a kertjében kutat ás. A falukban köröskörül mindig akad valami munka. Ha pedig jön a tél és a föld keményre fagy, akkor fát vág az erdőn vagy a sutba fekszik és várja a jószerencsét. Most már kisebb lett a családja és majd csak lesz valahogy.

- Bár rendes ember volnék, vennék magamnak kőművesszerszámokat - mondja.

- Hát te ehhez is értesz?

- Nem, nem vagyok tanult kőműves, de ha a kút meg lesz ásva, ki is kell falazni és az már nem nehéz dolog...

Szokásom szerint céltalanul kóborolok a szigeten és közben sok minden eszembe jut. Béke, béke, az erdő minden fájából árad az isteni béke. Lám, a kis madarak elköltöztek, csak egy csapat holló röpdös némán és telepszik le egyik helyről a másikra. És a bogyók piros fürtjei hullanak hangos koppanással a földre és elsüppednek a mohába.

Talán igaza van Grindhusennek, majd csak kialakul valahogy minden. Most már két hete nem olvastam újságot és lám, kitűnően érzem magam, lelkem nyugalma egyre gyarapszik, énekelek, nyújtózkodom és esténként födetlen fővel szemlélem a csillagos eget.

A legutolsó tizennyolc esztendőben kávéházakban éltem és a villát visszaadtam a pincérnek, ha nem volt egészen tiszta. Láttad, Grindhusent? mondom magamnak, amikor pipára gyújtott, csonkig égette a gyufaszálat és mégsem égette el megkeményedett ujjait. Azt is észrevettem, hogy amikor egy légy mászik a keze fején, nem törődik vele, talán nem is érzi. így kell viselkednie egy férfinak a legyekkel...

Este azután eloldja csónakját Grindhusen és elevez. Én a parton kóborolok és énekelek, kavicsokat hajigálok a tengerbe vagy partra vonszolom a himbálódzó faroncsokat. A hold süt, csillagos az ég.

Pár óra múlva visszatér Grindhusen és vadonatúj kőművesszerszámokat hoz magával. Ezeket biztosan lopta, gondolom magamban. Hátunkra vesszük a szerszámokat és elrejtjük az erdőben.

Azután éjszaka lesz és mi lefekszünk, ki-ki a maga helyére.

Másnap kész a ház tarka köntöse, de hogy a nap kiteljen, Grindhusen vállalkozik rá, hogy este hatig fát vág. Én beülök Gunhild csónakjába és halászni megyek, nehogy itt legyek, mikor Grindhusen elmegy. Halat ugyan nem fogok, de fázom és gyakran előhúzom az órámat. No, most már biztosan elment, gondolom magamban és úgy hét óra tájban hazaevezek. Grindhusen már ott áll a parton és onnan int búcsút.

Mintha napsugár melegítette volna föl egyszerre a szívemet, mintha a múlt, az ifjúság hívott volna, egy elmúlt emberöltő, a skreiai napok. Odaevezek hozzá és megkérdem:

- Ki tudod ásni egyedül azt a kutat?

- Nem, magammal viszek egy embert.

- Vigyél el engem - mondom. - Várj meg itt, csak visszamegyek és fölszedelőzködöm.

Mikor feleúton vagyok, Grindhusen utánam kiált:

- Nem... mindjárt éjszaka lesz. Meg aztán ugye, nem is gondoltad komolyan?

- Várj csak egy percig, mindjárt itt leszek.

És Grindhusen leül a parton. Eszébe jut, hogy milyen nagyszerű pálinka kotyog a butykosomban.

IV.

Szombati napon érkeztünk a pap házához. Hosszú habozás után Grindhusen mégis fölfogadott segédmunkásnak. Elláttam magam élelmiszerrel és munkásruhával. Zubbonyban és hosszúszárú csizmában vártam a munka kezdetét. Szabad voltam, senki sem ismert, igyekeztem keményen lépkedni, a proletárkülső már amúgy is megvolt régtől fogva az arcomon és a kezeimen. A papiakban kaptunk szállást és ebédünket is megfőzhettük a konyhában.

Azután hozzáfogtunk az ásáshoz.

Alaposan hozzáláttam és Grindhusen meg volt velem elégedve. Kemény fickó vagy te! - mondta.

Rövid idő múltán a pap is kijött és mi köszöntünk. Idősebb, barátságos ember volt, megfontoltan beszélt és szemei körül sűrűn legyezősködtek a ráncok, az örökös szívélyes mosolygástól. Bocsánatot kért, hogy megzavar munkánkban, de a tyúkok minden esztendőben tönkre teszik a kertet; nem javítanék ki legelőször is a kertfal egyik beomlott részét?

Grindhusen bólogatott, hogy majd rendbe hozzuk.

Odamentünk és fölépítettük a düledező faldarabot. Miközben javában dolgoztunk, egy fiatal hölgy jött oda és nézte a munkát. Megint köszöntünk. Nagyon csinos volt. Egy fiatal fin is jött, az is bámult és mindenféléről faggatott. Valószínűleg testvérek voltak. A munka csak úgy égett a kezünk alatt, míg a fiatalok figyeltek bennünket.

Azután beesteledett. Grindhusen hazament, én azonban itt maradtam. A csűrben aludtam.

Másnap vasárnap volt. Nem mertem fölvenni városi ruháimat, túl finomak voltak és nem illettek volna hozzám, de alaposan kitisztítottam munkásruhámat. Tétlenül lődörögtem az enyhe napban az udvaron, szóba elegyedtem a béresekkel és tréfálkoztam a cselédlányokkal. Mikor a templomharang meg- kondult, beküldtem valakit és egy zsoltáros könyvet kérettem, amit a pap fia azonnal ki is hozott. A legnagyobb béreslegény kölcsönadta a kabátját, melyet, bár nem volt elég nagy, de mikor mellényemet és zubbonyomat levetettem, mégis csak föl tudtam húzni valahogy. Így mentem templomba.

És ekkor kiderült, hogy az a lelkinyugalom, amit a szigeten szereztem, mégsem elég nagy. Mikor ugyanis az orgona bugását meghallottam, elvesztettem lelki egyensúlyomat és csak nagy nehezen tudtam visszafojtani kikívánkozó könnyeimet. Fogd be a szád, ez csak neuraszténia! - mondtam magamban. Teljesen külön ültem és amennyire lehetett, elrejtettem fölindulásomat. De azért örültem, mikor vége volt az istentiszteletnek.

Mikor megfőztem a húst és megettem az ebédet, feketekávéra invitáltak a konyhába. Miközben ott üldögéltem, bejött a tegnapi kisasszony, fölálltam, tiszteletteljesen üdvözöltem és ő viszonozta köszöntésemet. Nagyon csinos volt, mert fiatal volt és a kezei is szépek voltak. Mikor már menni készültem, megfeledkeztem magamról és így szóltam:

- Ezer köszönet a kedvességéért, szép hölgy.

Meglepetten pillantott rám, szemöldökeit összeráncolta és arca lassan-lassan bíborvörösre gyulladt. Azután hátravetette a fejét és kiment a konyhából. Még nagyon fiatal volt.

No, itt ugyan szépen elrontottam a dolgomat.

Rosszkedvűen osontam el onnét, be az erdőbe és elrejtőztem. Ó, én fecsegő bolond, miért is járt el a szám!?

A papház mögött erdővel födött, laposhátú dombocska emelkedett. Mezőkkel, rétekkel tarkított erdőség húzódott a messzi láthatár felé. Egyszerre csak eszembe jutott, hogy a kutat tulajdonképen a dombháton kellett volna ásnunk és a vizet csövekkel bevezetnünk a házba. Szemügyre veszem a dombot és meg vagyok győződve, hogy a lejtő esése éppen kedvező volna. Hazafelé menet lemérem a távolságot is, körülbelül harmadfélszáz lépés.

Különben, mi közöm van nekem a kúthoz? Nem akarok még egyszer abba a hibába esni, hogy műveltnek mutatkozzam és helyzetemhez nem illő dolgot, mondva, megsértsek valakit.

V.

Hétfőn reggel visszajött Grindhusen és megint hozzáfogtunk az ásáshoz. Az öreg pap is odajött megint és megkérdezte, nem vernénk-e be egy cölöpöt a templom felé vezető utón. Szüksége van erre a cölöpre, mely, mielőtt a vihar ledöntötte, már régen ott állott, hogy plakátokat és hirdetményeket szögezzenek rája.

Fölállítottunk tehát egy vadonatúj cölöpöt, vigyáztunk, hogy gyertyaegyenesen álljon. Végül egy cinksipkát nyomtunk a tetejébe.

Miközben ezzel a sipkával bajlódtam, elküldtem Grindhusent, kérdezze meg, ne mázoljuk-e vörösre az oszlopot. Még maradt valami vörös festéke Gunhild házikójától. De mikor a pap mindenáron azt kívánta, hogy fehérre mázoljuk az oszlopot és Grindhusen is ezen a véleményen volt, közbevetettem, hogy a fehér plakátok és hirdetések jobban kiemelkednének a piros háttérből, a pap elnevette magát, szemei körül összefutottak a ráncok és így szólt: