A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Mary E. Pearson: Dance of Thieves

Henry Holt and Company, New York, 2018

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borítóterv: Rebecca Syracuse

Tördelés: Kühne Andrea

Copyright © 2018 by Mary E. Pearson

Map copyright © Keith Thompson

Cover copyright © Rebecca Syracuse

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-809-9

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szilaj és rendíthetetlen lányaimnak:

Avának, Emilynek és Leahnak.

Azt mondta, írjam le, írjak le minden szót, amint odaértem, mielőtt feledésbe merül az igazság. És most leírjuk – legalábbis azt, amire emlékszünk.

Greyson Ballenger, 14

ELSŐ FEJEZET

FÉNYESVÍZI KAZIMYRAH

A szellemek még mindig itt vannak.

A szavak derengő szellemképként, hideg, óvatosságra intő suttogásként még ott lebegtek a levegőben, de én nem féltem.

Én már tudtam.

A szellemek sosem távoznak. Váratlan pillanatokban szólítanak meg, az ujjaid közé fűzik az ujjaikat, és sehová sem vezető ösvények felé húznak. Erre. Már megtanultam, hogy a legtöbbször ne hallgassak rájuk.

Átlovagoltunk az Őrszem-völgyön, ahol az Ősök romjai néztek le ránk. A lovam a fülét hegyezve figyelt, a torkában mély hang kelt. Ő is érezte. Megsimogattam a nyakát, hogy megnyugtassam. Hat év telt el a nagy csata óta, de a hegek még mindig látszottak – a felfordult kocsikat benőtte a fű, az éhes vadak kikaparták a sírokból és szétszórták a csontokat, óriás brezalotok elegáns, kifehéredett bordái nyújtózkodtak az ég felé, rajtuk madarak ültek.

Éreztem, hogy a szellemek körülöttünk lebegnek, figyelnek, csodálkoznak. Az egyikük hideg ujját végighúzta az arcomon, aztán figyelmeztetőn az ajkamra nyomta. Csss, Kazi, egy szót se.

Natiya félelem nélkül vezetett minket egyre beljebb a völgyben. Néztük az éles szélű sziklákat, a háború romjait, amelyeket lassan elkoptatott a föld, az idő és az emlékezet, ahogy egy éhes kígyó nyel el esetlenül egy kövér nyulat. Nemsokára a pusztulás minden nyoma a felszín alá kerül. Ki emlékszik majd rá?

Középtájt, ahol a völgy összeszűkült, Natiya megállt, és leszállt a nyeregből. A nyeregtáskából egy összehajtogatott fehér vásznat vett elő. Wren is leszállt, vékony lábai olyan hangtalanul érték a földet, mint egy madáré. Synové tétovázva, bizonytalanul rám nézett. Ő volt a legerősebb köztünk, de nem emelte ki kerek fenekét a nyeregből. Még fényes nappal sem szeretett a szellemekről beszélni. Túl gyakran látogatták meg álmában. Biccentettem, hogy megnyugtassam; akkor mindketten leszálltunk, és a többiekhez mentünk. Natiya egy nagy, zöld buckánál állt meg, mintha tudná, mi rejlik a gyepszőnyeg alatt. Oda sem figyelve megdörgölte két kecses, barna ujja között a vásznat. Csak néhány pillanat volt, de egy örökkévalóságnak tűnt.

Natiya tizenkilenc éves volt, csak két évvel idősebb nálunk, de egyszerre sokkal öregebbnek nézett ki. Ő valóban látta is mindazt, amiről mi csak történeteket hallottunk. Alig észrevehetően megremegett, és a szétgurult kövekhez lépett, majd nekiállt, hogy felszedje és visszarakja őket a sírra, ahová illettek.

– Ki fekszik itt? – kérdeztem.

Natiya beharapta az ajkát.

– Jeb volt a neve. A testét máglyán hamvasztották el, mert ez a dalbrecki szokás, de én itt temettem el néhány holmiját.

Mert a vagabundok között pedig ez a szokás, gondoltam, de nem szóltam. Natiya nem beszélt sokat a korábbi életéről, mielőtt vendai és rahtan lett belőle, de hát én sem emlegettem a sajátomat. Van, amit jobb elfelejteni.

Wren és Synové feszengve toporgott, a bakancsuk kis félköröket nyomott a fűbe. Natiya általában nem mutatta ki az érzelmeit, még az ilyen csöndeseket sem, és különösen akkor nem, ha késedelmet szenvedett miattuk az alaposan kigondolt útiterv. De most megállt, akár a szavai, amelyek behoztak a völgybe minket. Még mindig itt vannak.

– Különleges volt? – kérdeztem. Natiya bólintott.

– Mind azok voltak. De Jeb megtanított nekem dolgokat. Olyasmiket, amik aztán segítettek túlélni. – Megfordult, éles pillantást vetett ránk. – Olyasmiket, amiket én is megtanítottam mindegyikőtöknek. Remélhetőleg. – Ellágyult a pillantása; sötét pillái árnyékot vetettek a szeme alá. Úgy nézett ránk, mintha háborúk edzette hadvezér lenne, mi pedig az ő szedett-vedett serege. Bizonyos értelemben, azt hiszem, így is volt. Mi voltunk a rahtanok legfiatalabbjai… de mi is éppúgy rahtanok voltunk. Ez azért jelentett valamit, nem is keveset. Mi adtuk a királynő első számú őrségét. Ilyen pozícióba nem kerültek esetlen hülyék. Vagyis általában nem. De mi tehetségesek voltunk, és kiképeztek minket.

Natiya engem nézett a legtovább. Ezt a küldetést én vezettem, én feleltem azért, hogy ne csak jó, hanem tökéletes döntéseket hozzak – azaz ne csak egyszerűen sikerrel járjunk, hanem mindenki épségben is maradjon.

– Minden rendben lesz – ígértem.

– Minden – értett egyet Wren, és félrefújta a homlokába hulló sötét, göndör tincset. Szeretett volna már indulni. A várakozás mindannyiunk idegeit kikezdte.

Synové idegesen babrálta egyik hosszú, rőtvörös copfjának végét.

– Teljesen – tódította. – Semmi…

– Tudom! – Natiya felemelte a kezét, hogy megakassza Synové hosszas magyarázkodását. – Jól van. Csak tartsátok észben, hogy töltsetek el némi időt a településen. Pokoltorka csak azután következik. Mindössze kérdezősködjetek, tudjátok meg a híreket, szedjétek össze a szükséges felszerelést. Ne keltsetek feltűnést, amíg oda nem érünk.

Wren felhorkant. A feltűnésmentesség nekem nagyon jól ment, de nem most. A változatosság kedvéért az én célom a bajba keveredés volt.

A feszült beszélgetést vágtázó paták dobogása szakította meg.

– Natiya!

Eben felé fordultunk; az ő lova rúgta fel a puha fűcsomókat. Synové szeme felragyogott, mintha a nap kikacsintott volna egy felhő mögül. Eben megkerült minket, de nem nézett másra, csak Natiyára.

– Griz már morgolódik. Indulni akar.

– Megyünk – felelte Natiya, azzal kirázta a kezében tartott vásznat. Egy ing volt; nagyon szép darab. Natiya még egyszer megsimította a puha anyagot, aztán a sír fejénél emelt kőhalomra terítette. – Cruvasi lenvászon, Jeb – suttogta. – A legfinomabb.

Amikor elértük a völgy bejáratát, Natiya még egyszer megállította a lovát, és visszanézett.

– Emlékezzetek – mondta. – Húszezer. Húszezer ember halt meg itt egyetlen nap leforgása alatt. Vendaiak, morrighaniak, dalbreckiek. Nem ismertem mindenkit, de mindenkit ismert valaki. Aki, ha tehetné, vadvirágot hozna nekik.

Vagy egy cruvasi lenvászon inget.

Most már értettem, miért hozott minket ide Natiya. A királynő parancsára. Nézzetek körül. Nézzetek körül alaposan, és emlékezzetek az elveszett életekre. Valódi emberek voltak, akiket mások szerettek. Mielőtt elindultok, hogy elvégezzétek a feladatot, amit adtam nektek, lássátok a pusztítást, és emlékezzetek, hogy mit tettek. Hogy mi történhet meg újra. Legyetek vele tisztában, mi a tét. A sárkányok előbb-utóbb felébrednek, és előmásznak sötét fészkeikből.

Láttam a sürgetést a királynő szemében, hallottam a hangjában. Nem csak a múltról volt szó. A jövő miatt félt. Valami készült, ő pedig kétségbeesetten meg akarta állítani.

Végigtekintettem a völgyön. Így, távolról, a csontok és a kocsik beleolvadtak a nyugodt, zöld tengerbe, amely elfedte a valóságot.

Soha semmi nem egészen az, aminek látszik.

Griz morgolódása, hogy szedjük már a sátorfánkat, nem volt újdonság. Szeretett korán letáborozni és korán is indulni, néha még hajnal előtt, mintha ezzel valamiképp legyőzné a napot. Mire visszaértünk, már felmálházta a lovát és elfojtotta a tüzet is, és türelmetlenül nézte, ahogy mi is felcsavarjuk az alvógyékényeket és összecsomagolunk.

Egy órára innen elválnak majd az útjaink. Griz Civicába tartott, Morrighanbe; a királynőnek hírei voltak a testvére, a király számára, amelyeket senki másra nem bízott volna, még a többi üzenetét reptető valspreyekre sem. A madarakat más madarak megtámadhatják, vagy lelőhetik az emberek, hogy megszerezzék a leveleket, Grizt azonban semmi sem állíthatja meg. Egy gyors kitérő Terravin felé viszont lelassíthatta – alighanem ezért is igyekezett annyira. Synové szerette azzal cukkolni, hogy bizonyára oda húzza a szíve valakihez, Griz pedig ilyenkor mindig hevesen tagadott.

Griz még a régi rahtanok közül való volt, a csapat azonban már nem az egykori elit tízesből állt. Húszan voltunk. Sok minden megváltozott, amióta a királynő hatalomra került, engem is beleértve.

Amikor nekiláttam, hogy lebontsam a sátramat, Griz megállt mögöttem, úgy nézett. Egyedül én hordtam magammal sátrat. Kicsi volt, nem foglalt sok helyet. Griz, amikor az egyik, a déli országrészbe vezető küldetés során meglátta, egészen elszörnyedt. Mi nem sátrazunk, jelentette ki undorral. Emlékeztem, micsoda szégyen öntött el. A következő hetek során elszántságot kovácsoltam a megaláztatásból. A gyengeség célponttá tesz, márpedig én nagyon régen ígéretet tettem magamnak, hogy soha többé nem leszek célpont. A szégyenemet mélyre rejtettem, gondosan megmunkált páncél alá, amelyet a sértések nem üthettek át.

Griz komor alakja hegynyi árnyékot vetett rám.

– Talán nem tetszik a hajtogatási technikám? – tudakoltam. Nem felelt, úgyhogy megfordultam, és felnéztem rá. – Mi van, Griz? – csattantam fel.

Megdörzsölte borostás állát.

– Nagyon nagy a lakatlan terület innen a Pokol Torkáig. Nagyon nagy, és nagyon lapos.

– Vagyis?

– Nem lesz bajotok?

Felegyenesedtem, és a hasának löktem az összehajtogatott sátrat; ő megfogta és elvette.

– Tudom, mit csinálok, Griz. Nyugodj meg.

Griz tétován biccentett.

– Az igazi kérdés inkább az – tettem hozzá lassan, hogy elérjem a kívánt hatást –, hogy neked nem lesz-e bajod?

Rám nézett, szemöldökét kérdőn összevonta, aztán elkomorodó arccal az oldalához kapott. Mosolyogva visszanyújtottam neki a tőrét. Erre akaratlanul is elvigyorodott, majd visszatette a fegyvert az üres hüvelybe, végül felvonta bozontos szemöldökét, és elismerőn megrázta a fejét.

– Járj szél alatt, Tízujj.

Tízujj. A nehezen megszolgált nevemen szólított, ezzel ismerte el, hogy megbízik bennem. Köszönetként megmozgattam az ujjaimat. Senki, de főleg Griz nem fogja elfelejteni soha, hogyan is szolgáltam meg a nevet.

– Úgy érted, szél felől, nem? – kiáltott oda Eben.

Rámeredtem. Senki, de főleg Eben nem fogja elfelejteni, hogy a rahtanként élt életem aznap kezdődött, amikor arcul köptem a királynőt.

MÁSODIK FEJEZET

KAZI

A királynő a Fényesvíz-negyed keskeny, mocskos utcáin sétált, amikor megláttam. Nem így terveztem, de még a véletlen események is váratlan utakra terelhetnek, megváltoztatva a végzetünket, és azt is, kik vagyunk. Kazimyrah: árva; láthatatlan utcagyerek; lány, aki szembeszállt a királynővel; rahtan.

Hatéves koromban már rálöktek a sors egyik ösvényére; amikor az új királynő arcába köptem, áttaszítottak egy másikra. Az a perc nemcsak a jövőmet határozta meg, hanem a királynő váratlan reakciója révén az ő uralkodását is.

Elmosolyodott. A kardja a derekán függött a hüvelyében. A tömeg lélegzet-visszafojtva várta, mi lesz most. Azt tudták, hogy azelőtt mi történt volna: ha a királynő a komizár volna, én már fejemet vesztve hevernék előtte a földön. A mosolya jobban megrémisztett, mintha kardot rántott volna. Abban a pillanatban biztosan tudtam, hogy a régi Venda, ahol kiismertem magam, megszűnt, és sosem kaphatom vissza. Gyűlöltem érte a királynőt.

Amikor megtudta, hogy nincs családom, megmondta az őreinek, akik megragadtak, hogy vigyenek a Sanctum-terembe. Akkor azt gondoltam, nagyon okos vagyok; sokkal okosabb, mint ez az ifjú királynő. Tizenegy éve éltem már elnyomva és megalázva, és nem hatott meg az új érkező. Majd az ő eszén is túljárok, mint mindenki másén. Elvégre ez az én országom volt. Még minden ujjam egészben megvolt – és ez hírnevet jelentett. Venda utcáin tisztelettel ejtették ki a tolvajnevemet, a Tízujjat.

Legendaszámba ment, ha egy tolvajnak minden ujja megvolt. Egy feltételezett tolvajnak, természetesen, hiszen ha csak egyszer is rajtakaptak volna, attól kezdve Kilencujjnak nevezhettem volna magam. A nyolc kerület negyedesurai, akik a lopásért kiosztották a büntetést, más néven emlegettek. A számukra Árnyvető voltam, mert megesküdtek, hogy még fényes délben is képes vagyok árnyékot varázsolni magam köré, és abban eltűnni. Néhányan még az eldugott amulettjeiket is megdörgölték, ha megláttak. Azonban az utcai politika és az emberek ismerete éppen olyan hasznos volt, mint az árnyék. Tökéletesre csiszoltam a készségeimet, kijátszottam egymás ellen a negyedesurakat és a kereskedőket, mintha zenész volnék, ők pedig durva dobokként zengenének a kezem alatt – az egyik dicsekedett a másiknak, hogy őt még nem csaptam be soha, és ettől szörnyen okosnak érezték magukat, én meg közben elszedtem a holmijaikat, amelyeknek máshol nagyobb hasznát vettem. Önelégültségük a kezemre játszott. A kanyargós sikátorokban, alagutakban, felüljárókon tanultam a mesterségemet; hajcsárom a gyomrom volt. Azonban egy másik éhség is hajtott, éhség a válaszokra, amelyeket nem volt olyan könnyű megszerezni, mint egy felfuvalkodott úr áruit. Ez az éhség sötétebb volt, mélyebbről hajtott.

A királynő miatt azonban tanúja lehettem, ahogy a világom, szinte egyik napról a másikra, széthullik. Koplaltam, és a körmeim is beletörtek, mire erre a rangra jutottam. Senki nem veheti ezt el tőlem. Sosem ismertem mást, csak Venda zsúfolt, kanyargós utcáit, sosem értettem más világot, csak Venda alvilágát. Az ott élőket a kétségbeesés kötötte össze, mert ők tudták, mit jelent a lótrágya tüzének melege télen, egy vászonzsákba döfött kés nyomán kipergő gabonaszemek, a becsapott kereskedő grimasza, amikor rájön, hogy egy tojással kevesebb került a kosarába – vagy ha büntető kedvemben voltam, eltűnt a tyúk is, amelyik tojta. Sikerült már ennél nagyobb és zajosabb zsákmánnyal is meglépnem.

Szívesen mondtam, hogy csak éhségemben lopok, ám ez nem volt igaz. Néha azért loptam a negyedesuraktól, hogy a nyomorult életüket még nyomorultabbá tegyem. Azon is elgondolkodtam: ha valaha negyedesúr válna belőlem, én is ujjlevágással erősíteném meg a hatalmamat? Mert a hatalom, erre már rájöttem, éppolyan csábító tud lenni, mint egy meleg cipó, és az én kicsiny hatalmam az urak felett néha éppen elég volt, hogy kielégítse az étvágyamat.

Most, hogy új egyezményeket írtak alá, és a királyságok engedélyezték a Cam Lanteux betelepítését, én csak néztem, ahogy egyenként elköltöztek mind, akikkel és akiknek loptam, hogy tágas, új egek alatt kezdjenek új életet. Kopasztott madár lettem, tollatlan szárnyaimmal hiába csapkodtam, de hogy elköltözzek a semmi közepére, egy földműves településre… az elképzelhetetlen. Képtelen lettem volna. Kilencévesen jöttem rá, amikor válaszokat keresve eltávolodtam a Sanctum falaitól. Amikor visszanéztem a távolodó városra, és láttam, hogy csak egy folt az üres világban, hirtelen nem kaptam levegőt, és megfordult velem a világ. Fullasztó hullámban borult rám az érzés, hogy nincs hová bújnom. Nincs árnyék, amely elrejtene, nincs sátorlap, amely átengedne, nincs lépcső, amely alatt meglapulhatnék. Nincs ágy, amely alá bebújhatnék, ha jönnek értem. Sehová sem lehet menekülni. A világom szerkezete – a padlók, falak, mennyezetek – eltűnt, én pedig csak lebegtem lehorgonyozatlanul. Alig bírtam visszavergődni a városba, és azután sokáig nem léptem ki.

Tudtam, hogy nem bírnám ki a nyílt ég alatt. Azért is köptem a királynő arcába, hogy egy hiábavaló csapással megpróbáljam megmenteni a keservesen felépített életemet. Egyszer már ellopták tőlem. Nem akartam hagyni, hogy ismét megtörténjen, de attól még megtörtént. A dagályt nem lehet visszatartani. Az új világ, mint az emelkedő víz, körbefolyta a bokámat, és elsodort.

A Sanctumban töltött első hónapjaim zavarosak voltak. Még ma sem értem, miért nem fojtott meg valaki. Én a helyükben megfojtottam volna magam. Minden mozdíthatót elloptam, és a keleti torony lépcsői alá rejtettem, egy titkos átjáróba. Senki szobája nem maradt zárva előttem. Natiya kedvenc kendője, Eben bakancsa, a szakács fakanalai, kardok, övek, könyvek, alabárdok, a királynő hajkeféje… Néha visszaadtam őket, néha nem; úgy osztogattam a kegyeket, mint egy szeszélyes uralkodó. Griz üvöltve kergetett végig a folyosókon, amikor harmadszorra loptam el a borotváját.

Végül egy reggel a királynő megtapsolt, amikor beléptem a tanácsterem galériájára, és azt mondta, látja, hogy tökélyre fejlesztettem a tolvajlás művészetét, de ideje lenne másféle készségeket is gyakorolnom.

Felállt, és a kezembe nyomott egy kardot, amelyet korábban már elloptam.

A szemébe néztem, azon gondolkodva, hogyan szerezte meg.

– Én is jól ismerem azt az átjárót, Kazimyrah. Nem csak te settenkedsz a Sanctumban. Most pedig használjuk ezt a fegyvert, ne rozsdásodjon egy sötét és nyirkos lépcsőházban, mit szólsz?

És akkor, először, nem ellenkeztem.

Többet akartam tanulni. Nem csupán birtokolni a kardokat, késeket és buzogányokat, amelyeket megszereztem. Tudni akartam, hogyan használjam őket, méghozzá jól.

A táj ellaposodott, mintha nagy kezek az érkezésünkre várva kisimítottak volna minden domb-ráncot. Ugyanezek a kezek felszedték a romokat is. Különös volt előttünk a semmi. Még sosem jártam hosszan olyan úton, ahol nem láttam nyomát az előző világnak. Az Ősök rengeteg romot hagytak hátra, itt azonban egyetlen omladozó fal sem vetett szerény árnyékot. Semmi, csak a tágas ég és a mellkasomat nyomó, fékezetlen szél. Kényszerítettem magam, hogy mélyeket lélegezzek, és egy távoli pontra szegeztem a tekintetemet, arra gondolva, hogy egy varázslatos, árnyékos város vár ott rám.

Griz megállt, és megbeszélte Ebennel és Natiyával, hol találkozzanak. Ideje volt elválni. Amikor befejezték, megfordult, és gyanakodva végignézett az előttünk álló ürességen, mintha keresne valamit. Végül rám pillantott. Nyújtózkodtam és elmosolyodtam, mintha élvezném a nyári kiruccanást. A magasan járó nap éles árnyékokat rajzolt az arcára, csatában szerzett hegei alá. A szeme körül elmélyültek a vonalak.

– Csak még valami. A hátatok mögé is ügyeljetek ezen a síkságon. Két évet vesztettem el az életemből itt, mert nem néztem hátra. – Elmondta, hogyan csapott le rá és egy dalbrecki tisztre egy embervadászcsapat, hogy elhurcolják a bányába.

– Fel vagyunk fegyverkezve – emlékeztette Wren.

– És itt van Synové is – tettem hozzá. – Menni fog, Syn?

Synové megrebegtette a szempilláit, mintha látomást látna, és bólintott.

– Igen. – Azzal Griz felé intett az ujjaival, és boldogan suttogta: – Most pedig menj, és élvezd a kedvesed társaságát.

Griz felüvöltött, és az ég felé emelte a karját, aztán átkozódva ellovagolt.

Natiyától sikerült további utasítások nélkül elválnunk. Már mindent egyeztettünk, a fedőtörténetet és az igazi feladatokat is. Eben és Natiya délre mennek, Parsussba, Jégföld fővárosába, hogy beszéljenek a királlyal, és a tudtára adják, hogy beavatkozunk a birodalmában. Ő is, mint a legtöbb jégföldi, a szívében földműves volt, és a teljes serege mindössze néhány tucat őrből állt, akik közben a földjein is dolgoztak. Nem volt erőforrása, hogy elrendezze a zavargásokat. Griz ráadásul szelídnek írta le, aki inkább szorong, de nem másokat szorongat; fogalma sincs, miként kormányozza távoli, északi területeit. A királynő biztosra vette, hogy nem fog kifogást emelni, de a protokoll úgy kívánta, hogy szóljon neki. Diplomáciai elővigyázatosság volt, arra az esetre, ha valami félresikerülne.

De semmi sem fog félresikerülni. Megígértem.

Mindenesetre a jégföldi királynak csak a fedőtervet mondjuk el, nem az igazi küldetésünket. Az túl szigorúan őrzött titok volt, még az uralkodóval sem oszthattuk meg.

Eltettem a térképet, és a lovamat Pokoltorka felé nógattam. Synové visszanézett, figyelte, ahogy Eben és Natiya ellovagol; nézte, milyen messze haladnak egymástól, beszélgetnek-e. Hogy mit látott Ebenben, azt nem értettem, de mások is voltak. Synové a szerelembe volt szerelmes. Amint hallótávolságon kívül értek, megkérdezte:

– Mit gondoltok, megtették?

Wren felnyögött. Én reméltem, hogy másvalamire gondolt, de azért megkérdeztem:

– Ki tett meg mit?

– Eben és Natiya. Tudjátok, azt.

– Te vagy az, aki tudja a dolgokat – jelentette ki Wren. – Neked ezt is tudnod kell.

– Álmokat látok – javította ki Synové. – És ha ti ketten kicsit jobban próbálkoznátok, ti is láthatnátok. – Undorodva megborzongott. – De ilyen álmokat nem szívesen látok.

– Van igazsága – szóltam oda Wrennek. – Bizonyos dolgokat nem volna szabad elképzelni vagy megálmodni.

– Én még csókolózni sem láttam őket – vont vállat Wren.

– Sem egymás kezét fogni – tódította Synové.

– Ugyanakkor egyik sem az az érzelmes típus – emlékeztettem őket.

Synové elgondolkodva ráncolta a szemöldökét. Senki sem mondta ki, amit mind tudtunk. Eben és Natiya szenvedélyesen kötődtek egymáshoz. Gyanítottam, hogy a csókolózásnál jóval tovább mentek, de ezen nem gondolkodtam. Igazán nem érdekelt, nem akartam tudni. Azt gondolom, ebben Grizre hasonlítottam. Elsősorban rahtanok voltunk, és a többire csak kevés idő maradt. Csak komplikálta a dolgokat. Az a néhány alkalom, amikor egy-egy szintén felesküdött katonával összemelegedtem, csak elterelte a figyelmemet, és úgy döntöttem, erre nincs szükségem. Kockázatosak voltak, vágyódást keltettek, olyan jövő felé terelték a gondolataimat, amire nem építhettem.

Tovább lovagoltunk; nagyrészt Synové beszélt, mint mindig. A megfigyeléseivel töltötte ki az órákat – akár arról volt szó, hogyan hullámzik a fű a lovak lába körül, akár a sós hagymalevesről, amit annak idején a nagynénje főzött. Tudtam, részben azért csinálja, hogy elterelje a figyelmemet a lapos, üres világról, amely néha dombot vetett, kanyarodott, és azzal fenyegetett, hogy egészben elnyel. Néha bevált a csevegése. Máskor máshogy tereltem el a figyelmemet.

Wren hirtelen figyelmeztetőn felemelte a kezét, hogy álljunk meg.

– Lovasok. Harmadik harang – közölte. Ziethéje éle felmetszette a levegőt, ahogy kirántotta a hüvelyéből, és harcra készen megpördítette. Synové már fel is ajzotta az íját.

A távolban fekete felhő gomolygott a síkságon; egyre növekedett, ahogy felénk száguldott. Kirántottam a kardomat, akkor azonban a felhő felvágott az ég irányába. A fejünk felett repült el, a karmai között egy vonagló antilopot vitt. A szárnyai szele meglobogtatta a hajunkat. Ösztönösen lehajoltunk, a lovak felágaskodtak. A következő pillanatban a lény nem volt sehol.

– Jabavé! – morogta Wren, ahogy a lovainkat próbáltuk megnyugtatni. – Ez mi a pokol volt?

Griz erre nem figyelmeztetett minket. Én már hallottam erről a lényről; mindössze pletyka volt, és azt hittem, hogy csak északon élnek, messze, Infernaterren túl. A jelek szerint ez ma idejött.

– Racaa – válaszolta Synové. – Egy olyan madár, amelyik megeszi a valsprey-ket. Azt nem hiszem, hogy embert is eszik.

– Nem hiszed? – kiabált Wren: barna arca fénylett haragjában. – Nem vagy benne biztos? Mennyire lehet más ízünk, mint egy antilopnak?

– Remélhetjük, hogy eléggé. – Visszadugtam a kardomat a hüvelyébe. Wren is összeszedte magát, és eltette a ziethét. Kettőt viselt a csípőjén, és mindkettőt borotvaélesre fente. Tökéletesen képes volt rá, hogy elbánjon a kétlábú támadókkal, de a szárnyasokhoz át kellett értékelnie a dolgokat. Láttam, hogy fejben számítgat.

– Meg tudtam volna ölni.

Semmi kétség. Wren makacs volt, mint egy sarokba szorított borz. Az őt hajszoló démonok ugyanolyan kegyetlenek voltak, mint az enyémek, és Wren éles fegyvert kovácsolt belőlük. Látta, hogy a családját lemészárolják a Feketekő-téren, amikor a klánja elkövette a halálos hibát, hogy megéljenzett egy elrabolt hercegnőt. Synovéval ugyanez volt a helyzet, és bár eljátszotta a vidám ártatlant, a felszín alatt halálos áramlatok futottak. Több rablót ölt meg, mint Wren és én együttvéve. Az utolsó összesítés szerint hetet.

Visszalökte a nyilát a tegezbe, és újra kinyitotta a száját. Legalább az utunk végéig került új témája, amiről beszélhetett. A racaa-k egészen új forrást jelentettek.

A racaa árnyéka azonban más irányba terelte a gondolataimat. Jövő héten ilyenkor már mi csapunk le Pokoltorkára, a saját árnyékunk a nyomunkban, és ha minden jól megy, rövid időn belül távozom is, a karmaim között valami antilopnál sokkal fontosabbal.

Hat évvel ezelőtt háború dúlt, a legvéresebb, amit ez a kontinens valaha látott. Ezrek haltak meg, bár csak egy maroknyi ember irányította. Az egyikük még életben volt; néhányan azt mondták, ő volt a legrosszabb. A morrighani citadella őrkapitánya. Azt az országot árulta el, amelynek a védelmére felesküdött, és lassan megtöltötte az erődöt az ellenség katonáival, hogy meggyengítse Morrighant, és elősegítse a bukását. Néhány katona a parancsnoksága alatt egyszerűen eltűnt – talán gyanút fogtak. A testüket sosem találták meg. Az őrkapitány számtalan bűnt követett el – többek között részt vett a király megmérgezésében, és a koronaherceg meg harminckét társa meggyilkolásában. Azóta az egész kontinensen ő volt a leginkább keresett bűnöző.

Kétszer csúszott ki a királyság kezei közül, és mostanra úgy tűnt, végképp köddé vált. Öt éve senki sem látta, de most véletlenül valaki megpillantotta, és ez, valamint egy kereskedő, aki készséggel osztotta meg, amit tud, nyomot jelentett. Eladta a saját királyságát, mondta a királynő, és ezrek életét is vele, hogy a saját bírvágyát táplálja. Az éhes sárkány évekig alhat, de az evési szokásait nem változtatja meg. Meg kell találni. A holtak igazságot követelnek, ahogy az élők is.

Én már azelőtt is tudtam, mit követelhetnek a bujkáló sárkányok, akik az éjszakában settenkednek, rárontanak a világra és felfalják, ami megtetszik nekik, hogy a holtak völgyét meglátogattuk volna. A királynő szökevénye megfizet majd, mert álmokat és életeket lopott, és mit sem törődve azzal, hogy micsoda rombolás marad mögötte. Egyes sárkányok örökre eltűnhetnek, de ha Illarion őrkapitány, aki elárulta a népét és ezrek halálát okozta, ott van, Tor Őrhelye nem rejtheti el. Ellopom, ő pedig megfizet – mielőtt az éhsége még több életet követelne.

Szükségem van rád, Kazimyrah. Hiszek benned. A királynő hite volt a számomra minden.

Erre a feladatra egyedül én voltam alkalmas; a küldetés példátlan esélyt jelentett, hogy visszaszerezzem a becsületemet. Egy éve olyan hibát követtem el, ami majdnem az életembe került, és foltot ejtett a királynő elit őrségének csaknem tökéletes hírnevén. Rahtannak lenni azt jelenti, hogy sosem hibázik az ember, én azonban csúf hibát vétettem. Szinte nem volt nap, hogy ne gondoltam volna rá.

Amikor Reux Lau nagykövetét összekevertem valaki mással, valami vad és állati dolog szabadult el bennem, amiről nem is tudtam, hogy ott van – vagy talán egy sebzett állat volt, amit régóta tápláltam magamban. A tagjaim nem voltak többé a sajátjaim, maguktól löktek előre. Nem akartam leszúrni, legalábbis nem azonnal, ő azonban váratlanul előrevetette magát. Túlélte a támadásomat, a késem szerencsére nem hatolt mélyre. Csak néhány öltésre volt szükség. A teljes csapatot letartóztatták, börtönbe vetették. Amint megállapították, hogy egyedül cselekedtem, a többieket eleresztették, én azonban két hónapig ültem egy déli provincia börtöncellájában. A királynő kellett, hogy elsimítsa az ügyet, és kieszközölje a szabadon bocsátásomat.

Azokban a hónapokban rengeteg időm volt a gondolkodásra. Egy pillanat töredéke alatt elhagytam az önuralmamat és a türelmemet – mindazt, amire büszke voltam, és ami évekig megmentette az életemet. És ami talán még rosszabb volt, a hiba hatására kételkedni kezdtem a saját emlékezetemben. Talán már nem emlékeztem az arcára. Talán elkopott, mint annyi más eltűnt emlék – és ez, ha lehet, még jobban megrémített. Ha nem emlékszem, a férfi akárhol lehet, akárki lehet.

Amikor visszatértünk, Eben volt az, aki beszélt a királynőnek a múltamról. Fogalmam sem volt, honnan tudja egyáltalán. Én sosem beszéltem senkinek róla, és senkit sem érdekelt igazán, hogy honnan jött egy utcagyerek. Túl sokan voltunk.

A királynő behívott a saját lakosztályába.

– Miért nem beszéltél nekem az anyádról, Kazimyrah?

A szívem vadul kalapált; a torkomba beteges, sós íz tolult. Visszanyeltem, és összeszorítottam a térdemet, nehogy összeessek.

– Nincs mit elmondani. Az anyám halott.

– Biztos vagy benne, hogy halott?

A szívemben biztos voltam, és mindennap fohászkodtam az istenekhez, hogy így is legyen.

– Ha az istenek kegyesek.

A királynő megkérdezte, hogy beszéljünk-e róla. Tudtam, hogy csak segíteni akar, és azok után, amit értem tett, tartoztam neki egy bővebb magyarázattal, de még mindig dühös voltam, és az érzéseim gubancát sem tudtam felfejteni magamban. Kimentettem magam, és magyarázat nélkül távoztam.

Amikor kiértem, a lépcsőházban elkaptam Ebent, és rátámadtam.

– Maradj ki az ügyeimből, Eben! Érted? Maradj ki!

– Úgy érted, maradjak ki a múltadból. Nincs ok a szégyenre, Kazi. Hatéves voltál. Nem a te hibád, hogy az…

– Hallgass, Eben! Soha többé ne hozd szóba az anyámat, vagy elvágom a torkodat, de olyan gyorsan és csendben, hogy fel sem fogod majd, hogy meghaltál!

A karja elzárta előttem az utat, nem tudtam elszaladni.

– Szembe kell szállnod a démonaiddal, Kazi.

Rávetettem magam, de elvesztettem az önuralmamat, ő pedig nem. Számított a támadásra; megpördített és a mellkasához szorított, olyan erővel, hogy hiába vergődtem, levegőt sem kaptam.

– Megértem, Kazi. Hidd el, megértem, mit érzel – suttogta a fülembe.

Dühöngtem. Sikoltottam. Senki sem érthette. Különösen Eben nem. Még nem tudtam kezelni az emlékeket, amelyeket felkavart bennem. Nem tudhatta, hogy ahányszor ránéztem tincsekbe összeállt, sűrű fekete, szemébe lógó hajára, sápadt, vértelen bőrére, sötét, baljós szemére, csak a previzi kocsist láttam, aki az éjszaka közepén bejött a kunyhómba egy lámpával a kezében, és azt kérdezte, hol a kölyök? Csak magamat láttam a saját ürülékemben kuporogni; ahhoz is túlságosan féltem, hogy megmozduljak. De már nem féltem többé.

– Kaptál egy második esélyt, Kazi. Ne dobd el. A királynő személyesen állt ki érted. Ezt sem teheti meg túl sokszor. Már van hatalmad. Helyrehozhatsz dolgokat.

Addig szorított, amíg elfogyott belőlem a harci kedv. Amikor kiszabadultam, gyenge voltam, és még mindig dühös; elsiettem, hogy elrejtőzzek a Sanctum egy sötét folyosóján, ahol senki sem talál meg.

Később Natiyától tudtam meg, hogy Eben talán valóban megértette. Ő ötéves volt, amikor végignézte, hogy az anyja mellkasát fejszével vágják fel, az apját pedig élve elégetik. A családja megpróbált letelepedni a Cam Lanteux-n, még a védelmező egyezmények előtt. Túl fiatal volt, hogy azonosítani tudja, ki tette, vagy akár hogy azt felismerje, melyik királyságból jöttek. Ő sosem találhatott igazságot, de a szülei halála az emlékezetébe égett. Ahogy jobban megismertem őt, és egyre többször dolgoztunk együtt, már nem a previzi kocsist juttatta eszembe. Csak Ebent láttam, a maga sajátos szokásaival – valakit, aki szintén hegeket őriz a múltjában.

Helyrehozhatsz dolgokat.

Fordulópont volt ez számomra: egy megismételt új kezdet. Mindennél jobban be akartam bizonyítani a hűségemet annak, aki nemcsak nekem adott második esélyt, hanem egész Vendának. A királynőnek.

Egyvalamit sosem hozhattam helyre.

De másokat talán igen.

Gyertek közelebb, fivéreim, nővéreim.

Megérintettük az eget,

és ránk szállt a lehetőség csillagpora.

A munkának azonban sosincs vége.

Az idő körbejár. Megismétlődik.

Figyelemmel kell lennünk.

Habár a sárkány most elhevert,

felébred újra,

és járni fogja a földet,

éhen dühöngve.

És így légyen,

mindörökké.

Jezelia-ének

HARMADIK FEJEZET

JASE BALLENGER

Ameddig csak a szem ellát, ez a föld a miénk. Sose felejtsd el. Az apámé volt, azelőtt pedig az ő apjáé. Ez a Ballengerek földje, mindig az volt, már az Ősök óta. Mi vagyunk az első család, és minden madár, amelyik elrepül a fejünk felett, minden lélegzet, minden esőcsepp a miénk. Mi hozzuk itt a törvényeket. Amit látunk, az a miénk. Egy maroknyi földet se adj fel, különben mind kihull a kezeid közül.

Az apám teste mellé helyeztem hideg kezét. Az ujjai merevek. Már órákkal korábban meghalt. Lehetetlennek tűnt. Alig négy napja még erős volt és egészséges, és aztán, ahogy nyeregbe szállt, egyszer csak a mellkasához kapott és összeesett. A látó azt mondta, hogy az egyik ellensége szemmel verte. A gyógyító szerint a szíve mondta fel a szolgálatot, és nem volt mit tenni. Akármi volt az oka, napok alatt elvitte.

Az ágyat egy tucat üres szék vette körül. A virrasztás véget ért. A hosszas búcsúzkodás hangjaiból hitetlenkedő csend lett. Hátratoltam a széket, és kiléptem a balkonra. Mély lélegzetet vettem. A láthatáron a hegyek ködös kagylóhéjai emelkedtek. Egyetlen maroknyit sem, ígértem neki.

A többiek rám vártak, arra, hogy kilépjek a szobából, ujjamon a gyűrűjével, mely immár az én gyűrűm. Utolsó szavai erősen, súlyosan keringtek bennem, mint a Ballenger-vér. A végtelen tájat néztem, amely mind a miénk volt. Ismertem minden dombot, minden kanyont, minden sziklát és folyót. Ameddig a szem ellát. Most minden másmilyennek tűnt.

Elhátráltam a balkonról. Hamarosan kihívások elé nézünk. Mindig így volt, valahányszor egy Ballenger meghalt, mintha a veszteség hatására megtörne az erőnk. A hír szétfut majd, messze a határainkon túl. Rossz időben halt meg az apám. Az elsőként learatott termények most kezdtek beérkezni, a previziek egyre nagyobb részt követeltek a rakományaik után, Fertig pedig megkérte a nővérem kezét – aki még nem döntött. Nem kedveltem Fertiget, de a testvéremet szerettem.

Megráztam a fejem, és ellöktem magam a korláttól. Patrei. Most már minden rajtam múlik. Megtartom az eskümet. A család erős marad, ahogy mindig is volt.

Kihúztam a késemet a tokjából, és visszaléptem apám ágya mellé. Levágtam megdagadt ujjáról a gyűrűt, a sajátomra húztam, és kiléptem a folyosón várakozók elé.

A kezemre néztek, meglátták apám vérének nyomát a gyűrűn. Elvégeztetett.

Komor mormolással vették tudomásul.

– Gyerünk – mondtam. – Ideje berúgni.

A lépteink közös céllal visszhangoztak a folyosón, ahogy több mint egy tucatnyian igyekeztünk az ajtó felé. Az anyám kilépett a nyugati előszobából, és megkérdezte, hova megyek.

– A kocsmába. Mielőtt a hírek mindenhová eljutnak.

Az anyám a halántékomra csapott.

– A hírek már négy napja eljutottak mindenhová, te ostoba. A keselyűk kiszagolják a halált, még mielőtt bekövetkezne, és már köröznek is. A jövő héten már a mi csontjainkat csipkedik. Most eredj. És először a templomba. Légy ájtatos, utána vakra ihatod magad. A strazád mindig legyen az oldaladon! Bizonytalan időket élünk. – Figyelmeztető, komor pillantást vetett a fivéreimre, akik kötelességtudón biccentettek. Az anyám visszanézett rám: a tekintete még mindig tűz volt, vas és tövis; tiszta, de tudtam, a valóságot fájdalmasan felépített fal rejti. Akkor sem sírt, amikor az öcsém és a húgom meghaltak; a könnyek helyett inkább új ciszternát építtetett a templomnak. Az ujjamon díszlő gyűrűre nézett, és aprót biccentett. Tudtam, hogy felzaklatja, hogy most az én kezemen látja azután, hogy huszonöt évig az apám hordta. Együtt erősítették meg a Ballenger-dinasztiát. Tizenegy közös gyerekük született, kilenc még mindig élt, és egy fiút örökbe fogadtak: ígéret volt, hogy a világuk csak erősödhet. Anyám erre összpontosított, nem arra, amit idő előtt elvesztett. Az ajkához emelte a kezemet, megcsókolta a gyűrűt, aztán kitaszigált az ajtón.

Ahogy lesétáltunk a lépcsőn, Titus odasúgta:

– Először az ájtatosság, te ostoba!

Megtaszítottam a vállammal: a többiek kinevették, amikor lebotorkált a lépcsőn. Készen álltak egy zűrös éjszakára. A felejtés éjszakájára. Az, hogy végignéztük egy olyan életteli ember halálát, mint az apám, akinek még évekig kellett volna élnie, emlékeztetett minket arra, hogy az elmúlás a sarkunkban jár.

A lovaink felé menet a legidősebb fivérem, Gunner lépett mellém.

– Paxton is eljön.

Bólintottam.

– De kivárja a maga idejét.

– Fél tőled.

– Nem eléggé.

Mason hátba vágott.

– A pokolba Paxtonnal. A temetésig nem jelenik meg, ha eljön egyáltalán. Most csak annyi a dolgunk, hogy téged a sárga földig leitassunk, Patrei.

Készen álltam. Legalább annyira szükségem volt rá, mint Masonnek és mindenki másnak. Szükségem volt rá, hogy ez az egész lezáruljon, és mind továbbléphessünk. Akármilyen gyenge is volt az apám az utolsó napokban, az utolsó lélegzeteivel sokat beszélt. Az én kötelességem volt, hogy minden szavát meghallgassam, és megfogadjam, hogy tartom magam hozzá, akkor is, ha mindent elmondott már korábban is – ahogy el is mondta. Egész életemben ezt ismételgette. A bőröm belsejére volt tetoválva, ahogy a Ballenger-címer a vállamra. A család, a dinasztia – a vér szerinti és befogadott tagok is – biztonságban volt. Apám utolsó, kínnal kimondott utasításai mégis megkínoztak engem. Nem állt rá készen, hogy ilyen hamar átadja a gyeplőt. A Ballengerek nem hajolnak meg senki előtt. Érd el, hogy ő jöjjön ide. A többieknek is feltűnik majd. Ez talán kissé nehéz feladat lesz.

Először a többi keselyűvel kell elbánnom, akik felettem köröztek, bízva benne, hogy megszerezhetik a területet – közöttük is a legelső, akit le kell törnöm, Paxton. Hiába az unokatestvérem, a nagybátyám félresikerült leszármazottja, mégis elárulta a saját családját. Paxton a déli, kisebb területet, Ráj Nivadot uralta, de nem érte be annyival. Ahogy a vérvonalában mindenkit, őt is bírvágy és féltékenység rágta. De ettől még vérrokon volt, és eljön majd, hogy lerója a tiszteletét az apám előtt – és hogy felbecsülje az erőnket. Ráj Nivad négynapnyi lovaglásra volt. Paxton még nem hallotta a híreket, és ha mégis, akkor is kell neki még egyszer ennyi idő, hogy ideérjen. Van időm felkészülni.

A straza felkiáltott a toronyba, ahonnan válaszul leszóltak a kapuőröknek, adjanak nekünk utat. A nehéz fémkapuk nyikorogva tárultak fel. Ahogy kilovagoltunk, magamon éreztem a tekintetek súlyát. A kezemen. Patrei.

Pokoltorka a Tor Őrhelye alatt nyíló völgyben terült el: tembris-fák vették körbe, a koronájuk csaknem teljesen eltakarta. Egyszer azt mondtam az apámnak, hogy mindegyik fa tetejére fel fogok mászni. Nyolcéves voltam, és nem fogtam még fel, milyen magasra nyúlnak a mennyek felé, akkor sem, amikor apám azt felelte, hogy egy tembris csúcsa isteneknek, és nem embereknek való hely. Nem jutottam magasra: a csúcsnak a közelében sem jártam. Soha senki nem jutott fel oda. És az égig érő fák gyökérzete a föld legmélyéig nyúlt. Egyedül ők gyökereztek mélyebben ebben a földben, mint a Ballengerek.

Amikor odaértünk a domb aljára, Gunner kiáltott egyet, és az élre nógatta a lovát. Mi követtük, a paták dobogását a csontjainkban éreztük. Szerettük, ha a városban jó előre hallják az érkezésünket.

A harang halkan megcsendült, mint amikor kristályüveg kelyhek koccannak össze pohárköszöntő után. A csendülés akadálytalanul visszhangzott végig a templom kő boltívei alatt. Akármilyen rendetlen bandaként vágtattunk be a városba, a családunk tiszteletben tartotta a templom szentségét, akkor is, ha a szemünk előtt kártyák, vörös szeművel teli palackok és több hordónyi sör lebegett. Még öt harangszó, és végzünk. Gunner, Priya és Titus térdepelt az egyik oldalamon, Jalaine, Samuel, Aram és Mason a másikon. A teljes első sort elfoglaltuk. A strazánk, Drake, Tiago és Charus mögöttünk térdeltek. A pap a régi nyelven beszélt, a hamvakat borjú vérével keverte el, aztán mindannyiunk homlokára odanyomta nedves, hamus ujjbegyét. Felajánlásainkat komor arcú alamizsnahordozók vitték át a sorok között a kincstárba; az istenek elfogadták őket. Úgy véltem, bőven elfogadható volt: elegendő, hogy megfizessenek belőle egy új gyógyítót a kórházba.

Még három harangszó. Kettő.

Egy. Felálltunk, megvártuk a pap áldását, és komolyan, egyesével kisorjáztunk a sötét teremből. A kőből faragott szentek lenéztek ránk magas oszlopaikról, miközben a pap kántálása védő szellemként lebegett utánunk.

Kiérve Titus csak addig várt, hogy a lépcsőn leérjen, és élesen elfüttyentette magát: ez volt a jel a kocsmának. Az italokat az új Patrei fizeti. Illendően szembenézni a halállal – ez Titusban túlságosan felszínre hozta az érzelmeket. Talán mindannyiunkban.

Valaki megrántotta a kabátomat. A látó egy oszlop árnyékába kuporodott, az arcát eltakarta csuklyája. Néhány érmét ejtettem a kosárkájába.

– Milyen híreid vannak? – kérdeztem.

Addig rángatta a kabátomat, amíg le nem térdeltem elé. A szeme – világos, azúrkék kavics – mintha a semmiben lebegett volna a csuklya árnyékában. A tekintetünk összekapcsolódott; a látó oldalra döntötte a fejét, mintha mélyen az agyamba látna.

– Patrei – suttogta.

– Hallottad.

– Nem a világból – rázta a fejét. – Belülről. A lelked árulja el. A világból… más dolgokat hallok.

– Miféléket?

Közel hajolt, fojtott hangon beszélt tovább, mintha félne, hogy kihallgatják.

– A szél azt súgja, hogy jönnek, Patrei. Érted jönnek. – Görcsös ujjait a kezemre fonta, és megcsókolta a gyűrűmet. – Az istenek őrködjenek feletted.

– És feletted is. – Gyengéden kiszabadítottam magam, és felálltam, még mindig lenézve rá.

A hírei nem voltak éppen újak, de nem bántam a nekiadott érméket. Mindenki tudta, hogy kihívásokkal kell szembenéznünk.

Még nem értem le a lépcső aljára, amikor Lothar és Rancell, két felügyelőnk, elém rángatott valakit, majd a lábam elé vetette. Felismertem: Hagur volt az, a marhavásárról.

– Sikkasztott – közölte Lothar. – Épp, ahogy gyanítottad.

Hagurra meredtem: nem volt tagadás a szemében, csak félelem. Kivontam a késemet.

– Ne a templom előtt – kérte; eleredtek a könnyei. – Könyörgök, Patrei. Ne szégyeníts meg az istenek előtt. – Megragadta a bokámat, lehajtotta a fejét, és zokogott.

– Máris szégyenben vagy. Azt gondoltad, nem jövünk rá?

Nem felelt, csak újra kegyelemért könyörgött, és a csizmámra tapasztotta az arcát. Félrerúgtam. Összeakadt a tekintetünk.

– Senki sem károsíthatja meg a családot.

Hevesen bólogatott.

– De az istenek kegyelmet tanúsítottak irántunk – folytattam. – Egyszer. És a Ballengerek is így tesznek. – Visszadugtam a kést a hüvelyébe. – Állj fel, testvérem. Ha Pokoltorkában élsz, a családunk tagja vagy. – Kinyújtottam felé a kezemet, de csak nézett rá, mintha valami csel lenne: megmozdulni is félt. Előreléptem, felemeltem, és magamhoz öleltem. – Egyszer – súgtam a fülébe. – Emlékezz erre. Jövő évben a tized kétszeresét fizeted.

Bólogatva elhúzódott, addig hálálkodott hátrálva, amíg lebotlott a lépcsőn, végül megfordult, és elrohant. Nem fog még egyszer megkárosítani minket. Emlékezni fog, hogy ő is a család tagja, és senki nem okoz kárt a rokonainak.

Legalábbis ennek így kellett volna lennie.

Újra Paxtonra gondoltam, és a látó szavaira. Érted jönnek.

Paxton bosszantó, vérszopó pióca, aki nagyon is megkedvelte a bort. Elrendezzük őt is, ahogy minden mást is elrendeztünk.

A hullarablók elmenekültek; a készleteink immár őket gazdagítják.

Elmentek?, kérdi.

Bólintok.

Haldokolva fekszik a karomban: máris csak por, hamu és a csoda árnyéka.

A kezembe nyomja a térképet.

Ez az igazi kincs. Vidd el őket oda. Most már a te feladatod. Védd meg őket.

Azt ígéri, ott étel vár. Biztonság. Azóta ígéri, hogy az első csillagok lehullottak. Én már nem is tudom, mi az a biztonság. A születésem előtti időkből való dolog. Utolsó erejével szorítja meg a kezemet.

Tartsd meg, akármit kell tenned érte. Sose engedd ki a markodból. Ezúttal ne.

Igen, felelem, mert azt akarom, hogy az utolsó pillanataiban elhihesse: az erőfeszítése és az áldozata nem volt hiábavaló. Hogy a küldetése lesz a megmenekülésünk.

Vágd le az ujjamat, mondja. Ez a bejutás egyetlen módja.

A mellénye alól egy borotvát húz elő, és felém nyújtja. Megrázom a fejem. Nem tehetem meg a saját nagyapámmal.

Csináld, parancsol rám. A túlélésért rosszabb dolgokat is meg kell tenned. Lehet, hogy ölnöd kell majd. Ez, néz a kezére, ez semmi.

Hogyan tagadhatnám meg? Mindenkinek ő parancsol. A körülöttünk állókra nézek: a szemük besüppedt, az arcukat kosz és félelem csíkozza. A legtöbbjüket alig ismerem.

A kezembe nyomja a borotvát. Most már mindannyian egyek vagytok. Egy család tagjai. A Ballenger családé. Védelmezzétek egymást. Maradjatok életben. Ti vagytok a fennmaradottak, akik számára Tor Őrhelye épült.

Csak tizennégy éves vagyok. A többiek nálam is fiatalabbak. Hogyan lehetnénk elég erősek, hogy ellenálljunk a hullarablóknak, a szeleknek, az éhségnek? Hogyan vihetnénk mindezt véghez egyedül?

Csináld, utasít újra.

Én pedig engedelmeskedem.

Egy hangot sem ad ki.

Csak elmosolyodik, lehunyja a szemét, és nem vesz lélegzetet többé.

Én pedig most először szívom be a levegőt a fennmaradottak vezetőjeként. A nagyapám és a parancsnokom utasítása, hogy ragaszkodjak a reményhez.

Nem biztos, hogy képes leszek rá.

Greyson Ballenger, 14

NEGYEDIK FEJEZET

KAZI

A karámokat feldúlták, a rudakat összetörték; a perzselt fű szaga égette a tüdőnket. Lángolt bennem a harag, ahogy szemügyre vettem a pusztítást. Wren és Synové is remegett a dühtől. A feladatunk egyszerre több szilánkra hasadt, mint a kép a repedt tükörben. De a végén a düh minket fog szolgálni, ezt mind tudtuk. A mondvacsinált indok, amellyel idejöttünk, miszerint az egyezmények megsértését akarjuk kivizsgálni, egyszerre valóssá lett, fogakat és karmokat növesztett, mérgezővé vált.

A település négy lakóházból, egy raktárból, egy csűrből és több pajtából állt. Mindegyikben kár esett, de a csűrt teljesen lerombolták. Láttunk egy görnyedt hátú férfit, aki vadul kapált a kertjében, látszólag tudomást sem véve a körülötte uralkodó pusztításról. Amikor észrevett minket, fegyverként emelte fel a kapáját, de leeresztette, amikor felismerte Wren köpenyét, amely a Meurasi klán szokása szerint anyagdarabokból volt összevarrva. Az én bőrmellényemet a vendai címeren szereplő, nagyra becsült thannisszal varrták ki, Synové lova pedig a lápvidékiek bojtokkal díszített szerszámát viselte. Mind láthatóan vendaiak voltunk, ha valaki tudta, milyen jelekre ügyeljen.

– Ki tette ezt? – kérdeztem közelebb érve, bár már tudtam.

A férfi kihúzta magát, tenyerét hajlott hátára szorította. Az arcát megviselték a napon töltött évek; járomcsontjai fáradt dombokként emelkedtek ki a ráncok közül. Körülöttünk, az ajtók és zsalugáterek résein más arcok kandikáltak ki: a többi itt élő, akik túlságosan féltek, hogy kilépjenek.

A férfit Caemusnak hívták. Elmondta, hogy a rablók az éjszaka közepén érkeztek – sötét volt, és nem látta az arcukat, de azért tudta, hogy Ballengerek. Egy héttel korábban már megjelentek a figyelmeztetéssel, hogy a telepesek csak tartsák távol a marháikat az ő földjeiktől, és egyet el is vittek fizetség fejében.

Wren körülnézett.

– Az ő földjeiktől? Itt? A Cam Lanteux közepén?

– Mind az övék – felelte Caemus. – Ameddig csak a szem ellát. Őszerintük minden szál fű az övék.

Synové ökölbe szorított kezének bütykei elfehéredtek dühében.

– Hol vannak az állataitok? – kérdeztem.

– Elvitték őket. Mindet. Alighanem fizetségként a levegőért, amit beszívunk.

Akkor tűnt fel, hogy lovakat sem látok sehol.

– És a ravianok, Morrighan ajándéka?

– Mindent elvittek, csak a vén igáslovat hagyták meg a kocsi elé. Néhányan bementek a faluba, hogy bevásároljanak. Nem sok mindent tudnak majd szerezni. A vendaiaknak felárat kell fizetniük.

Összeszorította az állkapcsát, keményen megmarkolta a kapa nyelét. A vendaiak nem ijedtek meg egykönnyen, de Caemus szerint lesznek, akik nem mernek majd visszatérni a településre.

– Többé nem kell felárat fizetnetek senkinek, sem díjat a levegőért, amit szívtok – jelentettem ki, és még egyszer végignéztem a pusztításon. – Lehet, hogy beletelik egy kis időbe, de megkapjátok a kártérítést.

– Nem akarunk még több bajt a…

– A többi telepes visszatér majd, és ti lesztek, akik fizetséget kapnak.

Kétkedve nézett rám.

– Nem ismered a Ballengereket.

– Igaz – válaszoltam. – De ők sem ismernek minket.

Ez azonban hamarosan megváltozik majd.

Pokoltorka bő harmincöt kilométerre volt. Távoli, titokzatos város, Jégföld székhelyétől távol – csak kevesen tudtak róla annál többet, mint hogy fejlődő kereskedelmi központ. Néhány hónappal ezelőttig még én sem hallottam a nevét. Mégis elég nagy helység volt, hogy lehetőséget adjon a telepeseknek a kereskedelemre.

Fáradtan és bosszúsan lovagoltam. Az előző éjjel még a sátramban sem aludtam jól. Ez a nyomorúságos, lapos vadon úgy kikezdett, mint egy haragosan csipkedő madár, és lehetetlennek tűnt, hogy itt valahol nagyobb város legyen. Úgy éreztem, napok óta nem vettem mély lélegzetet. Synové folyamatosan szövegelt, de amikor megint felhozta a racaa-t, rárivalltam, mint egy varjú.

– Sajnálom – mondtam aztán hosszú idő után. – Nem kellett volna így neked támadnom.

– Félek, hogy kifogytam az új témákból – válaszolta Synové.

Őszintén nyomorultul éreztem magam. Igaza volt – tudta, hogy nem bírom a csendet, és csak a kedvemért igyekezett kitölteni. Hozzászoktam a város zajához, az állandó zsongáshoz, csattogáshoz, ríváshoz, az emberek és állatok hangjához, az eső bádoghangú dobolásához a tetőkön és a kocsik locsogásához a sáros pocsolyákban, az utcai árusok kántálásához, ahogy galambot, egy amulettet, egy bögre gőzölgő thannist kínálgatnak. Vágytam a folyó robajlása, az úton végigmasírozó katonák csörömpölése, a nagy hidat helyrehúzó száz férfi nekiveselkedése, az ezernyi övről lógó emlékcsontok kocogása után… mindez összeállt, szinte egyetlen önálló élőlénnyé lett.

Mindez segített, hogy elrejtőzzek. Ez volt a páncélom. A szél söpörte csendben meztelenül éreztem magam.

– Kérlek, mondd el megint, hogyan szülnek.

– Tojást raknak, Kazi – vágott közbe Wren. – Megint nem figyeltél.

Synové megköszörülte a torkát, jelezve, hogy hallgassunk.

– Inkább elmondok egy történetet.

Wrennel mindketten kétkedve húztuk fel a szemöldökünket, de azért hálásak voltunk.

Synové már többször elmondta ezt a történetet, de gyakran megtoldotta valami váratlan fordulattal, hogy megnevettessen. Úgy mesélt a Pusztításról, ahogy a lápvidékiek: most is visszaváltott vaskos, elnyújtott tájszólásába. Ebben a változatban Aszter angyal játszotta a főszerepet. Az istenek ellustultak, nem gondozták úgy a világot, ahogy kellett volna, az Ősök pedig isteni magasságokba emelték magukat: a mennyek között repültek, éheztek a hatalomra, de a bölcsesség hiányzott belőlük. Mindent tönkretettek, amerre csak az útjuk vitt, ezért Aszter, a mennyek őrzője, végigfuttatta a kezét az égen, összegyűjtött egy marék csillagot, és a földre hajította őket, hogy elpusztítsa az ott teret nyert gonoszságot. Néhány Fennmaradottat azonban tiszta szívűnek talált: nekik megkegyelmezett, és elvezette őket a pusztítás helyéről, Venda kapui mögé, biztonságba.

– A lápvidékieknek pedig, akik persze mindenkinél jobbak, egy hízott disznót adott, sütve, a szájában egy ragyogó csillaggal. – Synové előadásában Aszter minden alkalommal más ajándékot adott a lápvidékieknek, de általában ízeseket és szaftosakat, attól függően, éppen mennyire volt éhes.

Wren is bekapcsolódott, és elmesélte a saját klánja változatát. Abban nem szerepeltek sült malacok, csak annál több éles penge. Nekem nem volt saját változatom, hiszen klánom sem volt – még a vendaiak között is gyökértelennek számítottam –, de a történet minden változatában volt egy állandó pont. Az istenek és angyalok akkor pusztították el a világot, amikor az emberek istenné akartak válni, és a szívükből eltűnt a kegyelem.

A pusztítás senkit sem kímélt a maroknyi Fennmaradotton kívül. Belőlük nőttek ki a királyságok. Ahogy azonban a királynő gyakran figyelmeztetett minket: a munkának sosincs vége. Az idő körbejár. Megismétlődik. Figyelemmel kell lennünk.

Úgy tűnt, hogy most a Ballengerekre kell figyelemmel lennünk.

Wren szeme éles volt, mint a sólyomé. Ő kiáltott fel elsőnek.

– Ott van!

A távolban dombok törték meg a síkságot, és végre megjelentek az elszórt romok is; sötét, nedves árnyékok pettyezték a tájat. Még azokon is túl, egy ködös, levendulakék hegy lábánál egy sötét folt jelent meg és növekedett. Ahogy közelebb értünk, formát öltött, kiszínesedett; úgy terült el, mint egy hatalmas szelindek komor gazdája lábánál.

De miféle kutya Pokoltorka, és ami talán még fontosabb, ki a gazdája?

Felette, mint valami baljós, tüskés tiara, lebegni látszott egy zöld, ovális folt. Fák? Különös, túlvilági fák – még sosem láttam hasonlót korábban.

Synové levegőért kapott.

– Ez volna Pokoltorka?

A szívverésem felgyorsult: felálltam a kengyelben. Mije horkantott: készen állt rá, hogy vágtába csapjon. Még nem, barátocskám. Még nem.

Ősi utak nyomai bukkantak fel előttünk, mint lábunk alatt tekergőző kígyók háta.

– Az istenekre – bökte ki Wren –, hiszen ez akkora, mint a Sanctum városa!

Mélyen, nyugodtan beszívtam a levegőt, és visszaültem a nyeregbe. Ez könnyű lesz.

A város éppenhogy Jégföld határán belül volt; ennek a kisebb királyságnak olyan volt a formája, mint egy hulló könnycseppnek, Pokoltorkával a csúcsán, távol a királyság többi részétől. A határ másik oldalán a Ballenger-erőd nézett vele farkasszemet; ez azonban a királynőhöz elérkezett jelentések szerint bevehetetlen volt. Meglátjuk.

A vendai Sanctumtól eltérően ezt a várost nem vették körül falak, nem tartotta fogságban egy nagy folyó. Úgy viselkedett, mint egy bátor hadvezér, akit senki sem mer visszatartani. A házak és a környező kis telepek mint erős, görbe ujjak nyúltak ki, és az egész várost csak a fák gyűrűje fogta körbe, amelyek misztikus koszorúként tornyosultak felette. Több helyen is beléphettünk; már láttuk, hogy a távolban más utazók is éppen megérkeznek. Wren kiválasztott egy megfelelő romot, még épp elég messze; ő és Synové elrejtett ott néhány csomagot, mielőtt továbbmentünk volna.

Bár sokan jöttek a városba, amikor mi belovagoltunk, mégis sok pillantás felénk fordult. Talán, mert látták a vendai címert a lószerszámunkon, vagy talán, mert megláttak valamit az arcunkon. Nem azért jöttünk, hogy kereskedjünk. Nem olyan okból jöttünk, amit barátságosnak éreztek volna. Igazuk volt.

Wren sziszegett, és megrázta a fejét.

– Nem tetszik – morogta. Kivonta ziethéjét, megpörgette, és visszatolta a hüvelybe; a markolat csattant a bőrön.

Synové és én összenéztünk. Tudtuk, hogy ez be fog következni. Ez Wren rituáléja volt; mindig újraszámította a kockázatokat, percekkel azelőtt, hogy vállaltuk volna őket.

– Biztos vagy benne, Kazi? Hatalmas család. Ha bezárnak…

– Igen – vágtam közbe, mielőtt valami mást javasolhatott volna. Csak így válhatott be a terv. – Ahogy Griznek is mondtam, tudom, mit csinálok. – A szemébe néztem. – És te is tudod.

Bólintott.

– Mindig utolsónak pislants.

– Mindig – feleltem.

Az utcán élőknek rengeteg íratlan törvényük van. Wren tudta, hogy ez az én egyik szabályom. Nem csak néha alkalmaztam, hogy egy célpontot megnyerjek; a túlélésem eszköze volt.

Továbbhaladtunk, elbámulva az idegen városon. Meg-megfordultunk, mutogattuk egymásnak az érdekességeket, például a fejünk felett terpeszkedő építményeket, amelyeket az erős, vaskos faágak tartottak biztonságosan a helyükön és kötél függőhidak kapcsoltak össze egymással. Otthonok, boltok, még egy nagy fogadó is felnyújtózott a fák közé. Árnyékokban rejlő árnyékok, végtelen ösvények. A város építészete vegyítette a régit az újjal: a romokból otthonok és boltok lettek, a lyukacsos, régi köveket újonnan csiszolt márvánnyal építették össze. Néhol az óriási fák úgy álltak, mint őrszemek hűséges csoportja, a törzsük két kocsi széles, égre törő lombkoronáikon csak kicsiny fényfoltok törtek át. A város közepén az őrszemek visszavonultak, és a napfény akadálytalanul sütött be Pokoltorkába. Előttünk egy fehér márvány épület ragyogott túlvilági fénnyel.

Egy templom.

A széles, kör alakú tér közepén állt, amely zsúfolva volt emberekkel – csupa nyüzsgés, zaj, és… és minden, amit imádtam. Megálltam, hogy befogadjam az egészet, és néhány pillanatra visszatartottam a lélegzetemet. Haszontalan szokás volt, de nem tudtam tőle megszabadulni. Egy arcot kerestem a tömegben, amely állandóan kísértett, de sosem láttam. Megkönnyebbüléssel vegyes csalódottságomban felsóhajtottam, amikor itt sem fedeztem fel.

Körbelovagoltuk a teret, és akkor láttam, hogy a főutak úgy kapcsolódnak a térbe, mint a küllők a kerék tengelyébe. Találtunk egy béristállót, ahol megetettük és megitattuk a lovakat, és miközben Wren és Synové bekötötte az övét egy állásba, én megkérdeztem, hogyan jutok el a magisztrátusi hivatalba.

– Már el is jutott. Én vagyok az.

A magiszterek, akikkel Reux Lauban találkoztam, nem ganéztak istállókat.

– És maga hajtatja végre a törvényeket is?

– Őrző vagyok. Tízen vagyunk összesen. – Kihúzta magát, és fél szemét összehúzva nézett rám. – Miről van szó tulajdonképpen?

Megmondtam, ki vagyok, és hogy Jégföld királyának felhatalmazásából jöttem – ez csak kicsiny elferdítése volt a valóságnak –, és Venda királynőjének megbízásából, hogy az egyezmények megsértését kivizsgáljuk.

Leplezetlenül, lassan végignézett rajtam, a bakancsomtól az övemre kapcsolt kardig és késekig. Ott megállt a pillantása.

– Nem tudok semmiféle sértésről.

Hát persze.

Közelebb léptem, mire elhátrált. A jelek szerint még ő is hallott a rahtanokról.

– Mint a királya törvényeinek végrehajtója, utasítom, hogy mondjon el mindent, amit tud.

Megrázta a fejét, és vállat vont. Semmi. Szerettem volna fonott kalácsot csinálni a sunyi görényből, de még nem jött el az ideje. Nagyobb vadra kellett vadásznom.

– A városban vendaiak is vannak, vásárolni jöttek. Látta őket?

Úgy tűnt, megkönnyebbül, hogy megszabadulhat tőlem.

– Persze. – Most egyszerre megoldódott a nyelve. – Láttam, reggel, arrafelé mentek – mutatott egy útra a tér másik oldalán. – Van ott egy kereskedő…

– Ahol a vendaiak abban a megkülönböztetett figyelemben részesülhetnek, hogy dupla árat fizetnek?

Közönyösen vállat vont.

– Erről sem tudok, de azt megmondom, hogy az emberek itt hűségesek, és a város a Ballengereké. Mindig is az volt.

– Ez érdekes – mondtam. – Tisztában van vele, hogy Pokoltorka Jégföld része, nem a Ballenger-dinasztia birtoka?

A férfi szája gúnyos mosolyra húzódott.

– Néha nehéz megállapítani a különbséget. Az itteniek fele valamiképpen rokon, a másik fele az adósuk.

– Igazán? És magára melyik igaz, magiszter?

Újra rájött a hallgatagság, csak vigyorgott. Megfordultam és elindultam, de néhány lépés után utánam szólt.

– Egy baráti jótanács! Ügyeljen, kinek a lábára lép!

Baráti.

Összeszedtem Wrent és Synovét; elindultunk a kereskedő felé, és útközben kérdezősködtünk kicsit. A válaszok hasonlóak voltak a magiszteréihez: senki sem tudott semmit. Nem tudtam, hogy azért-e, mert rahtanok voltunk, vagy mert túlságosan féltek bármiféle hatóság előtt a Ballengerekről beszélni.

A kereskedő háza előtt csíkosra festett eresz nyúlt ki az árukkal – gabonával, szárított babfélékkel, sózott húsokkal, savanyúságokkal, színpompás gyümölcsökkel és zöldségekkel – púpozott hordók és ládák fölé. Minden elegáns sorokban állt. A bőség meglepett, de minden alkalommal ezt éreztem, amikor más városokba utaztam. A boltban bent még többféle élelmiszert és egyéb árukat láttam az ablakokon át: ásókat, szövetvégeket, egy egész falat befedő polcon tinktúrákat. Egy vén igásló állt szekér elé fogva a közelben: azon gondolkodtam, vajon a vendai telepeseké-e. Közelebb érve láttam, hogy a segéd éppen elkergeti a gyerekeket, akik az egymásra rakott narancsosládák mellett játszottak. Megbizsergett a nyelvem. Szépséges, lédús narancsok. Életemben csak egyszer kóstoltam – amikor belopóztam egy negyedesúr házába. Valami mást kerestem, de a narancsot az asztala közepén találtam, mint egy becses díszt. Megszagoltam, aztán boldogan meghámoztam; a rücskös héjat szétszórtam az asztalon, hogy a negyedesúr lássa, nagyra értékeltem a kincsét. Ahányszor hasadt a gyümölcs héja, mélyen beszívtam az olaj mennyei illatát, és amint a számba vettem, tudtam, hogy istenek találták ki, hogy ez volt az első étel, amit teremtettek.

A számban szétpattanó arany gerezdek emlékébe belesajdult az orcám. Még a narancs kinézete is lenyűgözött, ahogy a gerezdek félholdjai szinte lehetetlenül összerendeződtek a tökéletes arany héj alatt. Azóta nem is ettem. A previzi kocsikon ritkán jutottak narancsok Vendába, és amikor mégis, akkor luxusnak számítottak, csak a negyedesurak kaphattak, vagy a kormányzók – általában a komizár ajándékaként, mint a többi ritkaságból is, amit csak ő tudott megszerezni. Megértettem, miért vágynak a gyerekek a titokzatos gyümölcsre.

Egy nő lépett ki a boltból. Odakiáltott a gyerekeknek, mire azok a szekérhez szaladtak, felugrottak, és átvették, majd elrendezték az árukat, amelyeket a nő kihozott. Amint ezzel végeztek, a tekintetüket vágyódón ismét a narancsokra fordították.

Wren vendai nyelven szólt oda neki. A nő szeme elkerekedett meglepetésében, hogy a saját nyelvét hallja. Itt landaiul beszéltek, amely gyakorlatilag azonos volt a morrighanival, a kontinens legelterjedtebb nyelvével.

Amikor közelebb értünk, Synové megkérdezte:

– Telepesek vagytok?

A nő idegesen körülnézett.

– Igen – felelte halkan. – Attól tartok, akadt némi gondunk. A készleteink egy része elégett, amikor kigyulladt egy raktár, úgyhogy be kellett jönnünk a városba, hogy vásároljunk.

Elmondta, hogy ezzel minden pénzüket elköltötték, és hallottam a hangjában a félelmet. A csoport azért jött ide, hogy elkerülje a vendai éhség-évszakot, amikor a kopár, meddő földből semmi életet nem lehet kicsikarni. A hatalmas vendai sereget feloszlatták, annak reményében, hogy most valami jobb jön, de a jobb a számukra csak egy másféle kemény életet jelentett.

Válaszul elárultam neki, hogy rahtanok vagyunk, a királynő küldött, hogy ellenőrizzük, hogy mennek a dolgaik. Rákérdeztem a rablókra is. Ugyanazt mondta, mint Caemus, hogy túl sötét volt, nem láttak semmit, de a Ballengerek fizetséget követeltek.

– Hol vannak a többiek, akik veled jöttek? – kérdeztem, mire az utca vége felé mutatott, és elmondta, hogy a többi boltban szedik össze, ami kell, és a lehető leghamarabb el is akarnak indulni. Amikor rákérdeztem, hogy a kereskedő dupla árat számított-e, csak lesütötte a szemét. Nem mert felelni.

– Nem tudom – mondta végül.

A szekéren heverő üres vászonzsákot néztem.

– Elkérhetem? – A nő szemébe kiült az aggodalom, de bólintott.

Wren kezébe nyomtam a zsákot, és intettem, hogy kövessen. Azonnal rájött, miért, és az égre nézett.

– Most?

– Ó, igen. Most. – Odaléptem a segédhez, aki az eresz alá pakolt árura ügyelt, és a láda narancsra böktem.

– Mennyi? – kérdeztem.

Nem azonnal válaszolt, hanem akkor találta ki a választ, az én kedvemért. Látta, hogy a vendai asszonnyal beszélgetek, és feltételezte, hogy én is vendai vagyok.

– Darabja öt gralos.

Öt. Még nem idevalósi létemre is tudtam, hogy ez egy kész vagyon.

– Igazán?! – feleltem, mintha gondolkodnék rajta, aztán felkaptam egy narancsot, és feldobtam a levegőbe. Csattanva esett vissza a tenyerembe. A segéd szemöldöke összehúzódott, a szája elnyílt, hogy rám kiáltson, de én felkaptam még egy gyümölcsöt, és még egyet, majd még egyet. Zsonglőrködni kezdtem velük, és a segéd elfelejtette, mit akart mondani. A száját nyitva felejtette, a szeme repesve követte a repülő narancsokat.

Mosolyogtam. Nevettem. Még akkor is, amikor megéreztem a kés döfését, ugyanazét a kését, amely már százszor is belém szúrt. Minél jobban mosolyogtam, annál jobban véreztem; minél gyorsabban pörögtek a narancsok, annál forróbban égett a dühöm, de nevettem és beszéltem, ahogy olyan sokszor korábban, mert ez is része volt a trükknek. Hitesd el velük. Mosolyogj, Kazi. Csak egy ártatlan játék.

Ezt a trükköt a leggyanakvóbb negyedesuraknak tartogattam, akikben nem volt kegyelem vagy együttérzés a hozzám hasonló utcagyerekek számára. Bár a fizetség néha csak egy fél rothadt karórépa volt, vagy egy darab kemény sajt üres hasamba, mégis megérte az ujjam elvesztésének kockázatát. Minden győzelem átsegített egy újabb napon, ami Venda egy másik túlélési trükkje volt. Csak egy újabb nap. Az én szabályom úgy szólt: halj meg holnap. Hányszor delejeztem meg így a kereskedőket? Mosolyogtam, hogy megtévesszem őket, bűvészkedtem, hogy kiraboljam őket, tömeget gyűjtöttem a standjaik köré, hogy elfeledkezzenek rólam, kihasználtam a majdnem-hibákat, odakiáltottam a többieknek a tömegben, és kétszer dobtam vissza ugyanazt, úgyhogy nem vették észre azt, amelyik eltűnt.

A segédet megfelelően lenyűgözte, ahogy egymás után kapkodtam fel a narancsokat, dobáltam, zsonglőrködtem, és átrakodtam őket egy másik ládába, szép, rendes halomba, közben arról csevegtem, milyen csodálatos ez a gyümölcs, milyen szép ez itt, a legszebb, amit valaha láttam. Egy a ládába, egy a Wren lábánál várakozó zsákba. Amint négy már odakerült, a többiből tökéletes piramist építve befejeztem a költöztetést. A segéd nevetve csodálta a piramist, és egyáltalán nem vette észre a hiányt.

– A narancsai csodálatosak, de attól félek, túl drágák nekem – fejeztem be. A segéd figyelmét nem kerülte el, hogy több városi odament, hogy megnézze a műsort, és most az áruját válogatták. Átadott egyet a kisebb, hibás narancsok közül.

– Elismerésem – mondta.

Megköszöntem, és visszatértem a talicskához; Wren a zsákkal a kezében követett.

Még a gyerekek sem tudták, mi van benne. Megszagoltam a hibás narancsot, beszívtam édes illatát, aztán a többi mellé ejtettem a zsákba, azt pedig a többi holmi közé dugtam, hogy később felfedezhessék. Továbbmentünk az úton, hogy beszéljünk a többi vendaival, azokkal, akik most jöttek ki a gyógyszerésztől. Akkor láttam meg, hogy baj közeledik.

Egy csapatnyi fiatalember tartott felénk. Csupa dölyf volt mind, és zilált kinézetükből ítélve egy átmulatott éjszaka állt mögöttük. A középső még arra se vette a fáradságot, hogy begombolja az ingét: kilátszott a fél mellkasa. Magas volt, széles vállú, és úgy sétált, mintha az övé lenne az utca. Sötétszőke haja kócosan hullott a szemébe, amelyről már messziről látni lehetett, hogy ivástól véreres. Félrepillantottam, és jelentőségteljesen összenéztem Synovéval és Wrennel, miközben továbbmentünk. Az én belépőm Pokoltorkába, egyben a célpontunk, Karsen Ballenger volt, a törvényen kívüli család pátriárkája. Ezzel a szedett-vedett csoporttal nem éri meg leállni.

ÖTÖDIK FEJEZET

JASE

Valaki meglökött. Arccal estem a padlóra.

– Kelj fel!

A másik oldalamra fordultam, és megláttam a priccset, ahonnan leestem, és a felettem tornyosuló Masont. Hunyorognom kellett a fogadó ablakain beáramló éles fénytől. Fölemeltem a kezem, hogy kitapogassam az érzésem szerint koponyámba ékelődött bárdot.

Elátkoztam Masont, aztán érte nyúltam, hogy segítsen fel. Akkor láttam meg, hogy a karom meztelen.

– Hol az ingem?

– Ki tudja? – Mason felrántott a földről. Éppolyan rosszul nézett ki, mint ahogy én éreztem magam.

A fél városnak én álltam az italát tegnap éjjel, és biztosra vettem, hogy nekem is legalább annyian fizettek. Az új Patrei kinevezése nem járt nagyszabású koronázással, bár abban a percben még mindig jobb ötletnek tűnt, mint az előző éjjel rítusai… ráadásul a felükre nem is emlékeztem. Mindenki részese akart lenni a történésnek, ami csak néhány évtizedenként esik meg – ha szerencsénk van. Ez most túl hamar jött.

Megláttam az ingemet a pulton, és odatámolyogtam, közben megrugdostam Titus, Drake és a többi földön heverő csizmáját.

– Keljetek fel!

Gunner felnyögött és a fejéhez kapott, ahogy én is, aztán végigokádta a padlót. A szagtól az én gyomrom is felfordult. Soha többé, fogadtam meg némán. Soha.

– Fel! – kiáltott rájuk Mason, aztán, amikor a hangra összerezzentem, halkabban folytatta. – Látogatók jöttek a városba. Vendai katonák, rahtanok, legalábbis a magiszter ezt mondta. Kérdezősködnek.

– Rohadékok – sziszegtem, de nem túl hangosan; még mindig a halántékomat dörzsölgettem. – Felkaptam egy félig teli vizeskancsót, és az arcomra meg az ingemre öntöttem a tartalmát. – Menjünk.

Az utcák zsúfoltak voltak. Az első aratás befejeződött, és béresek nyüzsögtek mindenütt, hogy keresményüket elköltsék arra, amit csak Pokoltorka kínálni tud – márpedig a Ballengerek tettek róla, hogy mindenki megtalálja, ami neki kell. Más királyságokból is érkeztek kereskedők. Mindenkit szívesen láttunk, kivéve a vendai katonákat, különösen a kérdezősködő fajtából. Rahtanok. A királynő elitgárdája. Talán mégis előnyt tudok kovácsolni ebből is.

– Ott, előttünk, azok biztosan ők lesznek – mondta Mason; a szeme még mindig ködös volt. A társaságunk fele továbbra is a fogadó padlóján hevert, de most felemeltem a kezem, hogy megállítsam Gunnert, Titust és Tiagót, akik követtek. Először meg akartam nézni magamnak ezeket a vendaiakat, látni, mit csinálnak. Nem úgy tűnt, mintha kérdezősködnének. Hárman álltak a bolt előtt – nők! – és az egyik éppen zsonglőrködött. Pislogtam. Azt gondoltam, a magiszter hibát követett el. Ennek a lánynak tegnap este örömmel fizettem volna egy italt, de azért egyértelműen látszott rajta, hogy bajra készül. A csípője egyik oldalán kard lógott, a másikon két kés. Hosszú, fekete haja lazán a vállára hullott, nevetett, beszélgetett a boltossegéddel, dobálta a narancsokat, és aztán…

– Láttad ezt? – böktem oldalba Masont.

– Mit?

– Most lopott el egy narancsot! – Legalábbis azt hittem, ellopta. Bizonytalanul megdörgöltem a szemem. Igen. Most megint.

– Menjünk – mondtam, és megindultam feléjük. Ő is észrevett; összeakadt a pillantásunk. Lassan mért végig, mintha csak egy bogár volnék, aztán biccentett a társainak, és elsétáltak.

A francokat.

HATODIK FEJEZET

KAZI

Utolértük a patikából kilépő vendaiakat. Férj és feleség voltak, a szemük karikás a fáradtságtól. Az ismeretlen kedvéért elhagyni Vendát nem volt könnyű döntés, mégis ez volt az egyetlen reményük valami jobbra. A tény, hogy még mindig itt voltak és próbálkoztak, mutatta, milyen kétségbeesetten igyekeznek, hogy beváljon. A települések helyét gondosan választották ki, minden királyság előzetes jóváhagyásával, általában nagyobb városok közelében, hogy legyen alkalmuk a kereskedelemre és a növekedésre – és a védelemre. Itt azonban az ellenkezőjében lett részük.

Nem csak a nagyhatalmak – Morrighan és Dalbreck – látták volna szívesen megosztva és szétszóródva a vendaiakat. A kisebb királyságok is egyetértettek, mert féltek a számuktól és az erőtől, amit egyszer összegyűjtöttek, a királynő azonban még sosem fenyegetett meg vele senkit. Csak azt mondogatta, hogy ez így helyes. Hogy ők is emberek, akik szebb jövőben reménykednek.

Ha a vitákat nem lehet megoldani, bevonulnak a csapatok, de azelőtt még egy sötétebb helyzetre kellett fényt deríteni – diszkréten. Ha valaki csak megsejtené, hogy valójában miért jöttünk, a prédánk nyomtalanul eltűnik, ahogy már korábban is történt. Ezúttal nem, mondta a királynő, és én láttam az árnyakat a szemében. Még őt is mindig kísértik, gondoltam.

– Akkor ti sem tudjátok azonosítani a támadókat? – kérdeztem.

– Nem, mi…

– Mi folyik itt?

Sóhajtottam. A korhelyek gyülekezete követett minket. Megfordultam, és szembenéztem velük, felmértem a véreres szemű vezetőt. – Haladj tovább, fiú – rendelkeztem. – Ez nem a te dolgod.

A szeme azonnal lángot vetett.

– Fiú? – Közelebb lépett, mire egyetlen gyors mozdulattal térdre kényszerítettem, és nekilöktem a patika falának, kést szorítva a torkához. A társai előrevetették magukat, de megálltak, amikor meglátták a pengét a nyakánál.

– Úgy van, fiú. Füttyentsd vissza az elcseszett milíciádat, és haladj tovább, ahogy mondtam, és akkor talán nem vágom el a szép kis nyakadat.

Megfeszültek az izmai a szorításomban, dühös görcsbe rándultak, de a kés az artériáját érte. Gondosan megfontolta a dolgot.

– Húzódjatok vissza – utasította a barátait.

– Értelmes döntés – jegyeztem meg. – Készen álltok a továbbhaladásra?

– Igen – sziszegte.

– Jó fiú – válaszoltam, bár mostanra már láttam, hogy nincs benne semmi fiús. Kirántottam a kést az övéből, azzal ellöktem. Nem tiltakozott, nem próbált visszatámadni, de nem is sietett felállni. Szembenézett velem, leintette a többieket, akik most, hogy a penge lekerült a nyakáról, már a védelmére siettek volna. Hosszú pillanatokon át tanulmányozott, mintha minden vonásomat az eszébe akarná vésni. A tekintetében bosszúvágy égett. Felemelte a karját; Wren és Synové megfeszült, a fegyveréért kapott, de a férfi csak kisöpörte sűrű haját az arcából, és aztán, még mindig a szemembe nézve, elmosolyodott.

Végigfutott a hideg a hátamon. Az ilyen mosolyok idegesítettek. Már túl sokkal találkoztam. Valami mást jelentettek, ő azonban csak biccentett.

– Kellemes tartózkodást kívánok Pokoltorkában – mondta, azzal megfordult, és egyedül sétált el. A barátai a másik irányba indultak, mintha valami titkos üzenetet küldött volna nekik. Magam is ismertem alig látható jeleket, Wrennel és Synovéval mi is gyakran használtuk őket, de nem vettem észre, hogy a férfi jelzett volna.

Egy másodpercig gondolkodtam rajta, de aztán visszatettem a késemet a tokjába. Néztem, ahogy eltűnik egy utcán. Synové és Wren hasonlóan tettek. A minket körülvevő tömeg zsibongása, amely a jelenet alatt elnémult, lassan újra feltámadt. Visszafordultam a párhoz, ők azonban meredten álltak, a szemük kerekre nyílt rémületükben.

– Minden rendben – mondtam. – Elmentek.

– Tudod te, ki volt ez? – kérdezte a nő remegő hangon.

– Csak egy…

– Ő volt a Patrei! – fejezte be a férje a szavamba vágva.

Nagyon pontos leírást kaptam Karsen Ballengerről – nagydarab ember, negyven körül, sötétbarna hajú, sötét szemű, az állán heggel. A magabiztos járású sötétszőke távolról sem emlékeztetett rá.

– Karsen Ballenger a Patrei – feleltem. – Ő pedig…

– Karsen Ballenger halott – vágta rá a férj. – Tegnap halt meg. Ez Jase volt, a fia. Az új Patrei.

Új Patrei? Karsen Ballenger meghalt? Tegnap? Nem. Tévednek. Nekem azt mondták, hogy Karsen fiatal, heves vérű, egészséges. Hogy lehet…

A gyűrű.

Összeszorult a gyomrom. Az arany pecsétgyűrű. Ott volt az ujján. Akkor pillantottam meg az arany csillogását, amikor a patika falának löktem, de nem is gondoltam semmit róla. Egy idősebb férfi ujján kellett volna lennie.

Kavarogtak a gondolataim: éreztem, ahogy a sors váratlan útra fordít. Szinte éreztem Natiya dühét, hallottam Griz üvöltését, és láttam magam előtt a királynőt, amint a kezébe temeti az arcát.

Mély lélegzetet vettem. Még helyre lehet hozni. Ha úgyis az volt a célom, hogy felbosszantsam Karsen Ballengert, a fia tökéletesen megfelelt helyette. Még mindig beválhat. Sőt, ami azt illeti, talán éppen tökéletes volt az időzítés.

Elnéztem arra, amerre elment. Egyedül.

Azt akarta, hogy kövessem. Úgy tájékoztattak, hogy Karsen Ballenger öntudata hatalmas. Egyértelmű volt, hogy a fiáé is, talán még nagyobb is. Nem fogja hagyni, hogy a megaláztatás rajta maradjon.

– Őrizzétek az utca végét – mondtam Wrennek és Synovénak. – Ne hagyjátok, hogy az emberei kövessenek.

Azzal elindultam utána.

Csendes utca volt, különös módon üres. Boltok hátsó ajtajai, szemetesládák és hatalmas fák törzsei szegélyezték. Az utcaköveket dombossá-vályússá formálták a kocsik kerekei, és árnyékok festettek rá foltokat. Nem láttam a férfit, de tudtam, hogy itt van valahol. Éreztem a maga mögött hagyott düh forró nyomát. Igen, fel akartam bosszantani, de nem annyira, hogy meg akarjon ölni – ez nem volt része a tervnek.

A hátborzongató csendben félig kivontam a kardomat, és az árnyékokat fürkésztem. Hallgatóztam: valahonnan az utca feléből csosszanást hallottam, egy mordulást, valami halk zördülést. Aztán újra. A fejemet forgatva próbáltam meghatározni, honnan jönnek a zörejek, és még néhány lépés után meggyőződtem róla, hogy egy keresztutcából érkeznek, egy-két méterrel előttem. Óvatosan előreléptem, és meg is láttam – de nem a várt helyzetben. Megkötözték, a száját betömték, a halántékán vér csorgott; egy óriási férfi szorongatta, majdnem akkora, mint Griz. Mindketten észrevettek, úgyhogy kiléptem az út közepére.

– Mit gondolsz, mi a fenét csinálsz? – csattantam fel. Nem gondoltam, hogy csel volna. A vér valódi volt.

– Nem a maga ügye, kisasszony. Csak eltakarítom a szemetet az utcáról. Menjen a dolgára.

Kirántottam a kardomat.

– Ereszd el – parancsoltam.

– Ugyan, dehogy eresztem. Erős példány, sokat kaphatunk érte.

Akkor láttam meg mögöttük a szénásszekeret: magasra emelték az oldalait, és a tetejére nehéz vásznat erősítettek. Embervadászok? Egy látomás jelent meg előttem: egy régi hang, amelyet nem bírtam kizárni. Még a lélegzetem is elakadt. Pislogva próbáltam félresöpörni az emlékeket.

– Venda királynője parancsának értelmében utasítalak, hogy ereszd el azonnal. Az én őrizetemben van, amiért megszegte az egyezményeket.

Jase Ballenger szeme elkerekedett, felnyögött a szájába tömött rongy alatt, és vergődni kezdett, de a férfi vasmarokkal fogta. Egy pillanatra még azt is megbántam, hogy elvettem a kését. Ha nála van, talán elkerülhette volna ezt a helyzetet.

A férfi elmosolyodott.

– Úgy érted, le van tartóztatva? Hát, ha így fogalmazunk…

A hangja csöpögött a gúnytól. Az emlékek újra a felszínre törtek. Szép hasznot hajtasz majd.

Jase hangosabban nyögött.

– Ereszd el! Azonnal! – parancsoltam.

Akkor hallottam meg a hátam mögül a hangot. Megpördültem, de már késő volt. Valami kemény fejen ütött, a lábam kiszaladt alólam. Arccal zuhantam a sáros utcára; ködösen láttam a mellettem csoszogó bakancsokat. Az egyik rálépett a kezemben szorongatott kardra, amelyet aztán ki is vett a markomból, a másik orra a vállamhoz ért – és a köd egyre sötétedett, amíg végül teljesen el nem sötétült.

Azt gondoltam, ennél nem lehet rosszabb. Amikor először magamhoz tértem, nem nyitottam ki a szemem, úgy próbáltam rájönni, hol vagyok. Inkább a neszeket hallgattam, éreztem a hátam alatt az ingást-ringatózást. A melleim között izzadság csordogált, a fejem lüktetett, valami vágta a csuklómat. Résnyire nyitottam a szemem. A kezem meg volt láncolva, de ami rosszabb, a csizmámnak nyoma veszett, és a bokámat Jase Ballengeréhez bilincselték.

Ő velem szemben ült; a szájából kiszedték a rongyot. A szekér mozgásával együtt imbolygott. Az arca oldalára vastagon rászáradt a vér, a másik fele verejtéktől csillogott. Észrevette, hogy magamhoz tértem. Komor arccal nézett rám. Mostanra már alighanem túljutott a dühén, és bizonyára arról ábrándozott, milyen lassan öljön meg, ha esélyt kap rá. Elfordítottam a fejem átható tekintete elől, és kinéztem a szekér hátulja felé. Akkor láttam meg, hol járunk. Sehol semmi fa, semmi utca, semmi hegy, de még csak domb sem. Egy széles síkság közepén voltunk, ahol semmi rejtek nem adódott, sehová sem lehetett menekülni. Meddig voltam eszméletlen?

Ez több volt, mint váratlan fordulat.

Ez zuhanás volt a pokolba.

HETEDIK FEJEZET

JASE

Gunnernek és a többieknek eszükbe sem jutott volna, hogy eltűnhetek egy szénásszekér aljában. Tartsd magad mellett a strazádat. Anyám százszor is elmondta. Olyan természetes volt, mint a hajunkat kisimítani a szemünkből, akárhányszor elhagytuk Tor Őrhelyét. Gyerekkorom óta hallgattam. Bizonytalan időket élünk. Az apámnak is ezt mondta, így is búcsúzott tőle. Már meg se hallottuk. Mindig bizonytalan időket éltünk, a straza mindig mellettünk volt, mint egy kés vagy egy kard. Elég volt megmutatni őket, használni sem kellett. A többi embertől a címük különböztette meg őket, és talán az, hogy komorabb arcot tudtak vágni. A testvéreim és én is képesek voltunk a saját csatáinkat megvívni, és ha kellett, megvédtük egymást. Általában.

Ezt a csatát azonban nem láttuk előre. Elvakított a düh, amikor jeleztem Masonnek – csak egy biccentéssel válaszolt, hogy látta és megértette. Menj a többiekkel, különben nem fog követni. Menjetek körbe, és találkozzunk a béristállónál. A rahtan még várhat.

Még mindig vöröset láttam, amikor elindultam az úton. Fiú. Annyit sejtettem, hogy nem tudja, ki vagyok, de azt is tudtam, hogy nagyon hamar rájön, és akkor elindul utánam. Haladj tovább, ahogy mondtam, és akkor talán nem vágom el a szép kis nyakadat. Haraggal mondta – és őszintén. Megtette volna. Kétség nem fért hozzá, hogy valami hajtja, de nem tudhattam, mi. Még csak nem is ismert.

Azonban engem is hajtott valami. Ez az én városom volt, és ő itt nem fog parancsolgatni.

Amint befordultam az utcára, tudnom kellett volna. Az apám folyton figyelmeztetett: Ha valami rossz érzést kelt benned, az alighanem rossz is. Bízz a megérzéseidben.

Már az első lépések során éreztem, hogy valami nincs rendben, de a megérzéseimet eltompította az egész éjszakás ivászat. Az utca felénél az agyam után a gyomrom is felháborodott, és összegörnyedve hányni kezdtem. Mire megtöröltem a számat, a fejemben mintha egy üllőt kalapáltak volna. A lányt okoltam érte – és ez volt az a perc, amikor az embervadász leütött. Nem hallottam a közeledését, és először fel sem fogtam, kicsoda-micsoda lehet. Amikor betömte a számat és megkötözött, arra gondoltam, hogy talán ő is rahtan, de aztán odakiáltott az utca végében várakozó társának, hogy jó árat kaphatnak majd értem.

A lány ekkor jelent meg, és a szabadon engedésemet követelte.

Ránéztem. Velem szemben hevert: egész délelőtt meg sem mozdult, és már az is megfordult a fejemben, hogy magához tér-e egyáltalán. Nem tudom, miért akartam figyelmeztetni, hogy a nagydarab emberrabló mögé settenkedett. Talán, mert a megjelenésében esélyt láttam arra, hogy elszabaduljak. Már láttam, milyen gyorsan képes mozogni, amikor kirúgta alólam a lábamat, még Pokoltorkában. Azon is elgondolkodtam, vagy inkább dühöngtem rajta.

A gyomrom még mindig érzékeny volt, és üres. Amióta tegnap elkaptak az embervadászok, vízen kívül mást nem adtak nekünk. Néztem a lány mellkasát: alig-alig emelkedett meg, néha már azt hittem, nem is lélegzik. A rabló keményen fejbe ütötte; úgy sejtettem, tojásnyi púp lehet a tarkóján. Ez a rahtan tétovázott, amikor meglátott, mintha valami elvonta volna a figyelmét. Egyszerre már nem volt követelőző, inkább zavart kifejezés ült ki az arcára. Talán csak mert látta, hogy elviszik a zsákmányát az orra elől.