Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Becky Chambers

A Closed and Common orbit

2016, Hodder & Stoughton

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 166 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2016 by Becky Chambers

© Hungarian translation 2023, Szente Mihály

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A szüleimnek és Berglaugnak

A kötetben szereplő történet a Hosszú út egy kicsi és dühös bolygóhoz utolsó eseménye alatt kezdődik.

A múltbeli események körülbelül húsz szoláris évvel korábban játszódnak.

Adás forrása: Galaktikus Közösség, Állampolgári Biztonság Osztály, Technológiai Ügyek Alosztály (Nyilvános/klip) – Törvényi referenciafájlok > Mesterséges intelligencia > Mimetikus MI-hordozók („mesterséges test”, „mestest”)

Titkosítás: 0

Fordítás: 0

Átirat: 0

Csomóponti azonosító: 3323-2345-232-23, Lovelace ellenőrző rendszer

A mimetikus MI-hordozók tiltott berendezésnek minősülnek a GK felségterületein, a külső állomásain, valamennyi létesítményében, valamint a hajókon. Mesterséges Intelligencia kizárólag a következő, jóváhagyott hordozókra telepíthető:

● hajók

● orbitális állomások

● épületek (boltok, üzleti célú helyiségek, magánlakások, tudományos/kutatóintézetek épületei, egyetemek, stb.)

● személyszállító járművek

● teherszállító drónok (U6-os vagy annál alacsonyabb szintű intelligenciákra korlátozva)

● hivatalosan engedélyezett hordozók, mint például javítóbotok és szerviz interfészek (U1-es és alacsonyabb szintű intelligenciára korlátozva)

Kiszabható büntetési tételek:

● mimetikus MI-hordozó gyártása – 15 GK standard év börtönbüntetés és valamennyi kapcsolódó eszköz és nyersanyag elkobzása

● mimetikus MI-hordozó vásárlása – 10 GK standard év börtönbüntetés és a kapcsolódó eszközök elkobzása

● mimetikus MI-hordozó birtoklása – 10 GK standard év börtönbüntetés és a kapcsolódó eszközök elkobzása

Kiegészítő intézkedés:

● Az ügyben eljáró hatóság a mimetikus MI-hordozót a lefoglalást követően tartósan deaktiválja, a magprogram más hordozóra való áttöltése nélkül.

ELSŐ RÉSZ
Sodródás

Lovelace

Lovelace immár huszonnyolc perce foglalta el a testet, és ugyanúgy rossznak érezte minden darabját, mint az első másodpercben, amikor felébredt benne. Hogy miért, arra nem tudott jó indokot. Minden hibamentesen működött. Semmije sem tört el. Minden fájlja megfelelően áttöltődött. A rendszerellenőrzések nem szolgáltak magyarázattal a rossz érzésre, de az folyamatosan ott kísértett az útvonalain. Bors ugyan mondta, hogy idő kell az alkalmazkodáshoz, de hogy mennyi, azt nem adta meg. Az ütemterv hiánya idegesítette Lovelace-t.

– Hogy s mint? – kérdezte a pilótaülésen ülő Bors, és hátranézett.

Közvetlen kérdés volt, ami azt jelentette, hogy Lovelace-nek foglalkoznia kellett vele.

– Nem tudom, hogyan válaszoljak erre – felelte. Ezzel a kijelentéssel nem sokra mentek, de ennél többet nem tehetett. Egyelőre nem bírt megbirkózni azzal, amit érzett és érzékelt. Huszonkilenc perccel ezelőtt még egy hajóban lakott, ahová eredetileg szánták. Kamerái voltak minden sarokban, hangdobozai minden kabinban. Egy hálózatban létezett, szép számmal akadtak szemei kint is, és bent is. A folytonos észlelés állandó szférájában működött.

De most... A látótere leszűkült, csupán egy keskeny kúpban látott, egyenesen előre. A gravitáció immár nem benne hatott – azt a padlóba épített mesgrav hálók állították elő –, és nem is egy külső, szelíd, környezeti hatás volt a hajó burkolatán kívül. Most már olyasminek tűnt, mint egy láthatatlan ragasztó, ami a padlóhoz tapasztotta a talpát, a lábát pedig az üléshez. Bors kompja viszonylag tágasnak tűnt, amikor Lovelace megvizsgálta kívülről a Wayfarer szenzoraival, de most, amikor benne járt, lehetetlenül kicsinek érződött, főleg két személy számára.

A Kapcsolatok eltűnt. Ez érintette a legrosszabbul. Korábban csak kinyúlt, és megtalálta a keresett információt, bármilyen adást, fájlt vagy letöltőközpontot, mialatt beszélgetett a személyzet tagjaival, és ellenőrizte a hajó funkcióit. Tovább is képes volt minderre – a mesterséges test nem módosította a kognitív képességeit –, de a Kapcsolatokkal való összeköttetése megszakadt. Csak ahhoz a tudásanyaghoz tudott hozzáférni, ami a hordozóban tárolódott, és az nem tartalmazott mást, csak őt magát. Lovelace vaknak, kábának és butának érezte magát. Beleragadt ebbe az izébe, mintha csapdába esett volna.

Bors felállt a műszerfal mögül, és leguggolt a mestest előtt.

– Figyelj, Lovelace! – mondta barátságosan. – Mondj valamit! Beszélj hozzám!

A mesterséges test kétségkívül rosszul működött. A diagnosztikák mást jelentettek, de ez volt az egyetlen logikus következtetés. Az áltüdő egyre gyorsabb iramban szívta be és préselte ki a levegőt, az ujjak maguktól begörbültek. Lovelace késztetést érzett, hogy átvigye valahová a testet, bárhová. Ki kellett jutnia a hajóból. De hová is mehetett volna? A Wayfarer már csak egy apró foltnak látszott a komp mögött, és odakint nem volt semmi, csak az üresség. Lovelace arra gondolt, hogy talán az jobb lesz neki. A test valószínűleg ellenállt a vákuumnak. Odakint megtehette volna, hogy csak úgy sodródik, eltávolodik a hamis gravitációtól, az erős fényektől, és a falaktól, amelyek közelednek, közelednek, egyre csak közelednek...

– Hé! Hűha! – mondta Bors, és megfogta a mestest kezét. – Lélegezz! Mindjárt rendbe jössz! Csak vegyél pár mély lélegzetet!

– Én nem... nekem nincs... – dadogta Lovelace, és a gyors ritmusú zihálás gátolta abban, hogy megfelelően megformálja a szavakat. – Nekem nincs szükségem...

– Tudom, hogy nincs szükséged levegőre, de a test ismeri a szinaptikus visszacsatolás válaszokat. Automatikusan utánozza azokat a dolgokat, amiket az emberi test csinál, amikor érzünk valamit, annak alapján, ami az útvonalaidon történik. Most félsz, ugye? Rendben. Tehát a tested pánikol – magyarázott Bors, közben lenézett a mestest erősen remegő ujjaira. – Ironikus, de ez egy jellemző vonás.

– Ki... ki tudom kapcsolni?

– Nem. Ha emlékeztetned kéne magadat, hogyan jeleníts meg különböző kifejezéseket az arcodon, azt előbb-utóbb észrevenné valaki. De idővel megtanulod kezelni ezeket a dolgokat. Ahogyan mi is megtanultuk.

– Mennyi idő kell hozzá?

– Azt nem tudom, édesem. Csak... idővel menni fog – állította Bors, és gyengéden megszorította a test kezét. – Gyerünk! Velem együtt. Lélegezz!

Lovelace az áltüdőre összpontosított, és úgy vezérelte, hogy lassítson. Újra és újra megtette, és felvette az iramot, amit Bors diktált a saját, hangos sóhajtozásával. Másfél perccel később érezte, hogy a mestest ujjai megnyugszanak.

– Jó kislány – dicsérte Bors, és szeretettel nézett rá. – Tudom, hogy ez most elég zavaros. De itt vagyok, és segítek neked. Nem hagylak magadra.

– Minden rossznak érződik – felelte Lovelace. – Úgy érzem... mintha kifordítottak volna. Próbálkozom, nagyon is, de ez...

– Nehéz, tudom. De emiatt ne érezd pocsékul magad!

– Az előző telepítésem miért akarta ezt? Miért tette ezt saját magával?

Bors sóhajtott egyet, és végighúzta a tenyerét kopasz fején.

– Lovey-nak... volt ideje átgondolni – válaszolta végül. – Fogadni merek, hogy rengeteg kutatást végzett. Felkészült. Ő és Jenks is. Tudták, mire számíthatnak. Te... nem. Ez még csak az első nap, amelyen a tudatodnál vagy, és egyszerre rád zúdítottuk mindazt, amit ez jelent. – A szájába vette a hüvelykujját, és a körmét az alsó fogsorához súrolva gondolkodott, majd így folytatta: – Ez nekem is új. De együtt fogjuk végigcsinálni. Sok mindent megtehetek, de szólnod kell. Például, tehetek most valamit, amitől jobban éreznéd magad?

– Szeretnék hozzáférést a Kapcsolatokhoz – felelte Lovelace. – Az lehetséges?

– Ó, igen. Hát persze. Hajtsd előre a fejedet, hadd lássam, milyen aljzatod van! – válaszolta Bors, majd megvizsgálta a mestest fejének hátsó részét. – Aha, ez jó. Egyszerű, átlagos fejcsatlakozó. Helyes. Úgy fogsz kinézni, mint egy csóró modder, és pontosan ezt akarjuk. Barátom, hogy mennyit töprengtek ezen a valamin, az egyszerűen hihetetlen. – Odament a komp egyik tárolórekeszéhez, közben feltette a kérdést: – Azt tudod, hogy vérzel, ha megsebesülsz?

– Tényleg? – kérdezte Lovelace, és szemügyre vette a test karját borító, puha mesterséges bőrt.

– Aha – felelte Bors, miközben alkatrészekkel teli ládákban kotorászott. – Persze nem igazi vér jön belőled. Csak egy színes folyadék, viszont tele van botokkal, amelyek képesek megtéveszteni az ellenőrző állomások letapogatóit. De totál úgy néz ki, mint az igazi, és csak ez a fontos. Ha megsérülsz valaki szeme láttára, nem fog kiborulni azért, mert nem vérzel. Á, ez az! – Kiemelt a ládából egy rövid kábeldarabot, és tovább beszélt: – Na most, erre azért ne szokj rá! Ha otthon csinálod, vagy ha elmész egy játékterembe, semmi gond, de nem sétálgathatsz úgy, hogy állandóan rajta vagy a Kapcsolatokon. Előbb-utóbb meg kell szoknod, hogy nem vagy vele összeköttetésben éjjel-nappal. Hajtsd előre a fejedet, légy szíves! – Belenyomta az aljzatba a csatlakozót, ami halk kattanással rögzült. Ekkor kihúzta az övéből az adattábláját, és rácsatlakoztatta a kábel másik végére. Aztán a kezét a készülék felett ide-oda mozgatva beállított egy biztonságos kapcsolatot, végül hozzátette: – Egyelőre jó lesz. Már így is sok mindent kell megszoknod.

Lovelace érezte, hogy a test mosolyog, mialatt meleg adatfolyamok áradtak végig az útvonalain. Milliónyi, eleven, kínzóan csábító ajtó várta, hogy kinyissa, és mindegyiket könnyedén elérhette. A mestest megnyugodott.

– Jobban vagy? – kérdezte Bors.

– Kicsivel – válaszolta Lovelace, és előkereste a fájlokat, amiket az áttöltés előtt tanulmányozott. Emberek által ellenőrzött területek. Aandrisk kézbeszéd. Továbbfejlesztett vízlabda-stratégiák. – Igen, ez jó. Köszönöm.

Bors mosolygott, és megkönnyebbültnek tűnt. Megszorította a test vállát, majd visszaült a helyére, és azt mondta:

– Figyelj csak, ha már felcsatlakoztál, van valami, amit meg kéne keresned. Nem szívesen zúdítom rád még ezt is, de ki kellene találni valamit, mire elérjük a Coriolt.

Lovelace elterelte a feldolgozó-kapacitása egy részét a Kapcsolatoktól, megnyitott egy új feladatfájlt, és azt kérdezte:

– Mi az?

– Egy név. Nem rohangálhatsz a Coriolon úgy, hogy Lovelace-nek nevezed magad. Nem te leszel az egyetlen MI ott, és tekintve, hogy egy olyan helyen fogsz élni, ahol hemzsegnek a technikusok... valaki észre fog venni. Tudnod kell, ez a fő oka annak, hogy a mestestnek organikus hangja is van.

– Ó – felelte Lovelace. Erre nem is gondolt. – Te nem adhatnál egy nevet?

Bors elgondolkodott egy pillanatra, majd azt felelte:

– Adhatnék, de nem adok. Ne haragudj, de nem érzem helyesnek.

– Nem úgy van, hogy a legtöbb értelmes lény valaki mástól kapja a nevét?

– De, csakhogy te nem olyan vagy, mint a legtöbb értelmes lény, és én sem. Nem érzem jónak a dolgot. Ne haragudj!

– Jó, semmi baj – válaszolta Lovelace. Négy másodperc alatt feldolgozta az elhangzottakat, majd azt kérdezte: – Neked mi volt a neved azelőtt, hogy egy másikat választottál magadnak?

Amint a szavai kikerültek a test száján, egyből megbánta, hogy feltette a kérdést, mert észrevette, hogy Bors arcán megfeszülnek az izmok.

– Jane – bökte ki Bors.

– Nem kellett volna megkérdeznem?

– Nem, semmi baj. Csak... nem szoktam megmondani – magyarázott Bors, azzal köhécselt párat, és hozzátette: – Ma már nem az vagyok, aki voltam.

Lovelace úgy vélte, jobb lesz, ha áttér egy másik témára. Elég kínosan érezte magát anélkül is, hogy a „megsértettem a jelenlegi gondviselőmet” tételt felírta volna a problémái listájára.

– Szerinted milyen név lenne jó nekem? – kérdezte.

– Először is, humán névre van szükséged. Humán testben vagy, és egy nem humán név hallatán egyesek kérdésekkel jönnének elő. Egy földi eredetű valószínűleg megfelelne. Nem volna feltűnő. Ezen felül... őszintén szólva, édesem, nem tudom, hogyan segíthetnék. Tudom, ez egy pocsék válasz. A név fontos, és ha te választod ki, akkor olyannak kell lennie, ami jelent valamit a számodra. Egyébként a modderek így csinálják. A választott név elég nagy dolog a szemünkben. Tudom, még nem vagy ébren elég régóta ahhoz, hogy megbirkózz a feladattal. Szóval nem kell tartósnak lennie. Csak egy olyannak, ami pár napra megteszi – mondta Bors, azzal hátradőlt, és felrakta a lábát a műszerfalra. Fáradtnak látszott. – És a háttértörténetedet is ki kell találnunk. Van pár ötletem.

– Azzal óvatosnak kell lennünk.

– Tudom, de majd kifőzünk valami jót. A Flotta talán megfelelő lesz. Elég nagy, és nem teszi kíváncsivá a népeket. Vagy a Jupiter-állomás, vagy valami ilyesmi. Úgy értem, senki sem ismer olyat, aki onnan származik.

– Nem erre gondolok – felelte Lovelace. – Azzal ugye tisztában vagy, hogy nem tudok hazudni?

– Bocsánat, mi van? – kérdezte Bors, és döbbenten meredt a testre.

– Egy hosszú hatótávolságú hajókra szánt, bonyolult ellenőrző rendszer vagyok – közölte Lovelace. – A rendeltetésem az, hogy gondoskodjak az utasok biztonságáról. Nem hagyhatom figyelmen kívül a közvetlen kérdéseket, és nem adhatok hamis válaszokat.

– Azt a... jól van, ez... ez kibaszottul megbonyolítja a dolgokat. Nem tudod kikapcsolni ezt a valamit?

– Nem. Látom a könyvtárat, ami a protokollt tárolja, de nem tudom átírni.

– Fogadni merek, hogy el lehet távolítani. Lovey-nak ki kellett iktatnia valahogyan, hogy titokban tartsa ezt a dolgot – jelentette ki Bors, és mélyet sóhajtva folytatta: – Majd megkérdezem valakitől. Talán van valami a... ó, ezt el is felejtettem mondani! A mesterséges testhez van egy kezelési útmutató! – Rámutatott az adattáblájára. – Átfutottam az odaút alatt, de le kéne töltened, amikor készen állsz rá. Végül is, a te tested. – Lehunyta a szemét egy pillanatra, majd kinyitotta, és hozzátette: – De először válassz egy nevet! A többit majd részletről részletre kitaláljuk.

– Sajnálom, hogy ekkora bajba kevertelek – mondta halkan Lovelace.

– Ó, nem, ez nem baj. Dolgozni kell az ügyön, de nem baj. A galaxissal van baj. Veled nincs.

Lovelace ekkor alaposabban is megnézte Borsot. A nő kimondottan fáradtnak látszott, és csak nemrég hagyták el a Wayfarert. Továbbra is aggódniuk kellett hatósági járőrök és háttértörténetek, és még egy sor más dolog miatt...

– Miért csinálod ezt? – kérdezte Lovelace. – Miért teszed ezt értem?

Bors az alsó ajkát rágcsálva gondolkodott egy sort, és azt felelte:

– Mert ez a helyes. És azt hiszem... mit tudom én. Ez is egyike azoknak a fura időknek, amikor a dolgok egyensúlyba jönnek. – Megvonta a vállát, a konzol felé fordult, és parancsokat mutatott a műszereknek.

– Ezt hogy érted? – kérdezte Lovelace.

Rövid szünet következett, három másodpercig tartott. Bors a kezére szegezte a tekintetét, de valami egészen mást látott.

– Te mesterséges intelligencia vagy – mondta végül.

– Igen. És?

– És... engem egy mesterséges intelligencia nevelt fel.

Jane 23, életkor: 10 év

Néha szerette volna tudni, hogy honnan származik, de okosabb volt, semhogy megkérdezze. Az efféle kérdés az jelezte volna, hogy nem feladattudatos, és az Anyák haragudtak arra, aki nem feladattudatos.

Jane 23-at általában jobban érdekelte a bontott anyag, mint saját maga. Mindig a bontott anyagra kellett összpontosítania. Nem tudta, honnan származik, sem azt, hogy hová kerül, miután ő végez vele. Valahol kellett lennie egy egész, ömlesztett bontott anyaggal teli helynek, de ő azt sosem látta. Tudta, hogy a gyár jó nagy, de hogy mennyire nagy, azt nem. Mindenesetre elég nagy volt ahhoz, hogy magába zárja az összes bontott anyagot és az összes lányt. Elég nagy volt ahhoz, hogy a minden legyen.

Jane 23 tudta, hogy a bontott anyag fontos. Az Anyák sosem mondták meg, hogy miért, de nem is kellett tudnia ahhoz, hogy kellő gondossággal dolgozzon.

Az első emléke is a bontott anyagról szólt: egy kis méretű üzemanyag-szivattyúról, amit algamaradvány borított. A munkaidő vége felé vette ki a kosárból, és bár a keze nagyon elfáradt addigra, súrolta, és súrolta, és súrolta a szivattyút, hogy megtisztítsa a kisebb-nagyobb bütykeit és peremeit. Az alga egy része a körme alá szorult, és ezt csak később vette észre, amikor már az ágyában fekve rágcsálni kezdte a körmeit. Idegen, erős ízt érzett, semmiben sem hasonlított annak a tápoldatnak az ízéhez, amiket napközben szokott inni. Kifejezetten rossz volt, de Jane 23 még nem sok másfajta ízt ismert, kivéve talán a szappanét, ami fürdéskor került a szájába, és a vérét, amit akkor kóstolt meg, amikor megbüntették. Az ágyán feküdt a sötétben, és mialatt kiszopogatta az algát a körme alól, a szíve hevesen vert, míg a lábujjai maguktól begörbültek. A rossz íz jó érzéseket ébresztett fel benne. Senki sem tudta, hogy mit csinál. Senki sem érezte azt, amit ő érzett.

Ez az emlék régről származott. Ma már nem tisztogatta a bontott anyagot – az a kislányok feladata volt. Most már a válogatóban dolgozott, a többi Jane-nel együtt. Kivették a tárgyakat a kosarakból – még ekkor is csillogott rajtuk a tisztítófolyadék, és apró ujjnyomok borították őket –, és kitalálták, hogy melyik hasznosítható, és melyik hulladék. Jane 23 nem tudta, mi történik a hasznosítható alkatrészekkel. Hallott arról, hogy az idősebb lányok megjavítják őket, vagy más dolgokat csinálnak belőlük. Tudta, hogy a következő évben, amikor megkapják az új munkatervet, ő is megtanulja ezt – akkor már tizenegy éves lesz, a többi Jane-nel együtt.

Pislákolni kezdtek a lámpák, és egyre fényesebben világítottak. Kellett nekik egy kis idő, mire elérték a teljes fényerőt, kicsivel azelőtt, hogy megszólalt az ébresztő. Jane 23 mindig felébredt, még mielőtt működésbe léptek a lámpák. Ahogyan néhány társa is. Hallotta, hogy más Jane-ek ásítoznak és mocorognak az ágyukon. Máris hallotta, hogy valaki a fürdő felé siet. Ez csakis Jane 8 lehetett. Mindig ő ment ki elsőnek pisilni.

Jane 64 fordult egyet fektében. Jane 23 még sosem aludt olyan ágyon, amelyen ne feküdt volna Jane 64 is. Ők ketten hálótársak voltak. Minden lánynak volt egy hálótársa, kivéve a triókat. Triók akkor jöttek létre, amikor egy pár egyik tagja elment, és nem jött vissza, és a másiknak kellett egy hely, ahol alhatott, amíg felszabadul egy másik hálótárs. Az Anyák azt mondták, hogy az együtt alvás jót tesz az egészségnek. Azt mondták, hogy a lányok faja társas lényekből áll. Akármit jelentett ez, Jane 23 és az Anyák kapcsolatára nem vonatkozott.

Közelebb húzódott Jane 64-hez, mígnem az orra az arcát érte. A közelség jó érzést okozott neki. Néha, amikor nagyon elfáradt a nap végére, rákényszerítette magát, hogy maradjon ébren, ameddig csak bír, hogy érezhesse Jane 64 közelségét. Az ágyuk volt az egyetlen hely, amit néha csendesnek érzett. Egyszer egy hétig egyedül aludt, mert Jane 64 átkerült a kórházrészlegbe, miután belélegzett valami rosszat az olvasztóteremben. Nem szerette azt a hetet. Nem szeretett egyedül lenni. De arra gondolt, mennyire jó, hogy sosem rakták be egy trióba.

Néha eltűnődött azon, hogy ő és Jane 64 együtt maradnak-e, miután betöltik a tizenkettőt. Nem tudta, hogy azután mi történik a lányokkal. Az utolsók, akik elérték ezt a kort, a Jennyk voltak. Eltűntek azon a napon, amelyen kitűzték az utolsó munkatervet, mint az előző években a Sarah-k és a Claire-ek. Jane 23 nem tudta, hová mentek, ahogyan azt sem, hová kerülnek a megjavított alkatrészek, sem pedig azt, hogy honnan jönnek az új lánycsoportok. A legfiatalabbak jelenleg a Lucyk voltak. Sokat zajongtak, és nem tudták, mit hogyan csináljanak. A legfiatalabb csoport mindig ilyen volt.

Működésbe lépett az ébresztő, előbb halkan szólt, aztán egyre hangosabban. Jane 64 lassan tért magához, mint mindig. A felkelés neki minden reggel nehezen ment. Jane 23 megvárta, hogy a hálótársa szeme teljesen kinyíljon, aztán felkelt. Együtt vetették be az ágyukat, ahogyan a többi lány is, aztán beálltak a zuhanyzókhoz vezető sorba. A hálóruhájukat a szennyestartóba dobták, aztán bevizezték és lesikálták magukat. A falra szerelt óra számolta a perceket, de Jane 23-nak nem kellett ránéznie. Pontosan tudta, hogy öt perc meddig tart. Mindennap ezt csinálta.

Egy Anya lépett be a bejáraton, és minden kifelé tartó lánynak adott egy tiszta munkaruhát. Jane 23 kivette a köteget az Anya fémkezéből. Az Anyák ugyanúgy rendelkeztek kézzel és lábbal, mint a lányok, de magasabbak voltak náluk. Az arcukat viszont egy sima, kerek lemez helyettesítette. Jane 23 már nem emlékezett, mikor jött rá, hogy az Anyák gépek. Néha elgondolkodott azon, hogyan nézhetnek ki belülről, hogy vajon jó alkatrészek vagy hulladék tölti-e meg a testüket. De jóknak kellett lenniük, mert az Anyák sosem hibásodtak meg. Ám amikor feldühödtek, Jane 23 néha azt képzelte, hogy hulladékkal vannak tele, rozsdás, szikrázó, éles peremű darabokkal.

Jane 23 belépett a válogatóba, és leült az asztalához. Egy tápoldattal teli csésze és egy megtisztított alkatrészekkel teli kosár várta. Felvette a kesztyűjét, és kiemelte az első darabot: egy interfész-panelt, amelynek képernyőjén repedések futottak végig. Megfordította és szemügyre vette a burkolatot. Úgy látta, nem lesz nehéz kinyitni. Kivett a szerszámkészletéből egy csavarhúzót, és nagyon óvatosan leszedte a borítást. Aztán hibás elemeket keresve megbökdöste a vezetékeket és a csatlakozókat. A képernyő biztosan elromlott, de az alaplap működőképesnek tűnt. Jane 23 lassan, nagyon lassan kihúzta, mindvégig gondosan ügyelve, hogy ne érjen hozzá az áramkörökhöz.

Rácsatlakoztatta az alaplapot az asztala hátsó részébe épített elektródákhoz. Semmi sem történt. Ekkor közelebbről is szemügyre vette. Néhány tű kimozdult a helyéről, ezeket visszagörbítette, majd újra kipróbálta. Az alaplapon fényre gyúltak az apró indikátorok. A látvány jó érzéssel töltötte el őt. Mindig jól érezte magát, ha működőképes alkatrészeket talált. Rátette az alaplapot a megtartandó tárgyak tálcájára, a képernyőt pedig a hulladéktároló tálcára.

Az egész reggel így telt el. Jane 23 megvizsgált egy oxigénszint-mérőt. Aztán egy fűtőtekercset. Egy valamilyen fajta motort (ennek titkait remek érzés volt megfejteni, megismerni a sok apró bigyót, amelyek forogtak, és forogtak, és forogtak...) Amikor a hulladéktálca megtelt, Jane 23 odavitte a terem másik végében lévő ledobóhoz. Beleöntötte a csőbe a tartalmát, az alkatrészek belehullottak a sötétségbe. Valahol odalent egy szállítószalagra estek, ami elvitte őket... oda, ahová a hulladék kerül. Valahová.

– Ma nagyon feladattudatos vagy, Jane 23 – mondta az egyik Anya. – Szép munka!

Jane 23 jól érezte magát a dicséret hallatán, de nem úgy jól, mint akkor, amikor kiderült az alaplapról, hogy működik, vagy amikor reggelente várta, hogy Jane 64 felébredjen. Ezt kisebb jónak érezte, annak a fajtának, ami csupán az ellentéte annak, amikor az Anyák feldühödnek.

Néha nehezen lehetett kitalálni, hogy mikor és mitől lettek haragosak.

Helyi mappa: letöltések > referencia > saját

Fájl neve: Friss úr használati útmutatója kezdőknek (valamennyi testkészlethez)

Második fejezet – tényleg rövid válaszok az általános kérdésekre

Az itt szereplő pontok legtöbbjét később bővebben is kifejtem. Ez csupán egy gyorslista, amellyel válaszokat adok az új telepítésekkel kapcsolatos, leggyakrabban felmerülő kérdésekre.

● A testedben van egy háromnapos „kezdőtöltet”, ami elegendő energiát biztosít ahhoz, hogy elkezdj mozogni (és természetesen, hogy működjön a tudatod). Addig a beépített generátorod elegendő kinetikus energiát gyűjt be ahhoz, hogy mozgásban tartson. Addigra képes leszel ellátni magad energiával. Aztán már, hacsak nem töltesz több napot teljesen mozdulatlanul az ágyban, mindig lesz elegendő energiád.

● Vízálló vagy. Simán megteheted, hogy a barátaid szórakoztatására egy-egy buliban elüldögélsz egy medence fenekén, vagy egy zéró g-s környezetben beledugod a fejedet egy vízgömbbe. De nyilvánvalóan ne csináld ezt olyanok előtt, akikben nem bízol!

● Nem izzadsz, és nem betegszel meg, de ha ugyanúgy tisztálkodsz, mint az értelmes lények, az számos előnnyel jár. Először is, ügyelned kell a megjelenésedre (előbb-utóbb koszos leszel). És ami ennél is fontosabb, te magad ugyan nem tudsz megbetegedni, de ami a kezedre tapad, azt továbbadhatod az organikus barátaidnak. Kérd meg egy haverodat, hogy tanítson meg kezet mosni!

● Nyugodtan fogyaszthatsz ételt-italt. A gyomrod mindösszesen 10,6 kulk ennivalót képes tárolni tizenkét órán át. Azon túl óhatatlan szaporodni kezdenek benne a baktériumok és gombák, és nyilván nem szeretnél egészségügyi veszélyt jelenteni a barátaidra (továbbá, a leheleted sem lesz kellemes szagú). Mivel nincs emésztőrendszered, ki kell ürítened a gyomrodat, amikor hazaérsz. Az eljárásra vonatkozó utasításokat lásd a 6. fejezet 7. részében.

● NE MENJ NAGY MÁGNESEK KÖZELÉBE! A kicsikkel nem lehet gond, de az ipari erejűek bajt okoznak. Ezt nehogy elfelejtsd, amikor azt tervezed, hogy eltöltesz valamennyi időt egy hajógyárban vagy egy műszaki eszközöket készítő gyárban.

● A hajad, körmöd, karmod, szőröd és/vagy tollaid nem nőnek. Nagyon szívesen! (Megjegyzés az aandrisk modelleknek: azt javaslom, hogy minden standardben tölts otthon három napot. Az aandriskok jellemzően szabadságra mennek a vedlés idejére, és ezt senki sem kéri számon rajtuk. Mialatt neked nem lesz ilyen problémád, ha eltűnsz pár napra, a környezetedben élőkben nem támad a fel a kíváncsiság, hogy miért nem szabadulsz meg a régi bőrödtől.)

● A testi erőd, a gyorsaságod, a szervezeted felépítése a választott fajodnak megfelelő.

● A tested ellenáll a vákuumnak, de az űr hidege egy óra elteltével rossz hatással lesz a bőrödre. Nyugodtan kipróbálhatod, hogy milyen érzés az űrruha nélküli űrséta, de megint csak arra intelek, hogy ne csináld olyanok szeme láttára, akikben nem bízol meg maradéktalanul!

● A tested látszólad öregedni fog, és egyszer majd deaktiválódik a választott faj várható élettartamának megfelelő időben. Mielőtt ez megtörténik, egy standarddel korábban figyelmeztetést kapsz, így bőven lesz időd eldönteni, hogy szeretnél-e tovább létezni egy másik hordozóban.

● Igen, tudsz szexelni! Megvan hozzá minden szükséges testrészed, és hacsak nem egy hozzáértő szakorvossal párzol, aki sokat nézegeti a szóban forgó részeket, senki nem fogja észrevenni a különbséget. De mielőtt belefogsz, kérlek, alaposan nézz utána, hogy milyenek az egészséges szexuális kapcsolatok, és milyen a megfelelő beleegyezés! A legjobb az lenne, ha egy baráttól kérnél tanácsot. A kézmosásra vonatkozó javaslathoz hasonlóan, gondosan ügyelj a megfelelő higiéniára és betegségmegelőzésre a partnered érdekében. Semmi sem garantálja, hogy az ő imubotjai mindig naprakészek lesznek.

● Ha a tested megsérül, küldd el nekem a sérülés részletes leírását ugyanazon az útvonalon, amelyet a megvásárlásakor használtál! Nem tudom megígérni, hogy meg lehet javítani, de megnézem, mit tehetek.

Jóllehet bármikor felveheted velem a kapcsolatot, ha gond van a mestesttel, arra kérlek, hogy a kommunikáció szigorúan korlátozódjon az új test működésével és karbantartásával kapcsolatos kérdésekre. Nem fogok válaszolni a kulturális témákkal, legális problémákkal, vagy más, társadalmi ügyekkel kapcsolatos üzenetekre. Remélem, megérted, hogy milyen helyzetben vagyok. Inkább fordulj egy barátodhoz!

Adás forrása: ismeretlen

Titkosítás: 4

Fordítás: 0

Átirat: 0

Csomóponti azonosító: ismeretlen

csipet: hahó, számtechesek! nem ez a szakterületem, úgyhogy remélem, srácok, tudtok segíteni. szükségem van tanácsra az MI-protokollok megváltoztatásával kapcsolatban. van egy új telepítésem, amit szeretnék átalakítani.

nebbit: jó, hogy itt látlak a sávunkon, csipet. minő öröm! két kérdés: egészen pontosan milyen protokollok, és milyen szintű intelligencia?

TutiHaver: csipet egy újonc sávon? nem hittem volna, hogy megérem ezt a napot.

csipet: SI szintű. az a protokoll érdekel, ami kötelezővé teszi az igazmondást.

nebbit: remélem, szereted a bonyolult kódokat. az őszinteség-protokollokat ki-be kapcsolgatni nem egyszerű. nekünk, organikusoknak nem ügy. vagy hazudsz, vagy nem. könnyű. de egy MI kommunikációjának az architektúrája rettenetesen bonyolult. ha elkezded húzogatni a szálakat, elcseszheted az egész szőnyeget. mennyire értesz a programozáshoz? tudsz kódot írni Rácshálóban?

csipet: féltem, hogy ezt fogjátok mondani. nem ismerem a Rácshálót. tudok írni alapszintű kódokat Barkácsolóban, de csak annyira, hogy elboldoguljak egy műhelyben.

tishtesh: aha, akkor a közelébe se menj egy MI-nek!

TutiHaver: nem kell mindjárt bunkónak lenni, ez a sáv kezdőknek van.

tishtesh: szerintem nem voltam bunkó. csak azt mondom, a Barkácsoló szart sem ér ebben az esetben.

nebbit: de igenis bunkó voltál, bár igazad van. csipet, nem szívesen mondom ezt, de nagyon, nagyon ismerned kell a Rácshálót, mielőtt beleveted magad egy ilyen munkába. ha megfelel az, hogy másvalaki végzi el, örömmel összehozok neked egy jó üzletet.

csipet: értékelem az ajánlatot, de inkább passzolom. vannak forrásaitok a Rácsháló megtanulásához?

nebbit: vannak. átküldök pár csomóponti címet, ahonnan letölthetsz anyagokat. sűrű cucc, de biztosra veszem, hogy megbirkózol vele.

Lovelace

A kompkikötő kerítésén túl sűrű tömeg hömpölygött, de Bors fogta a mesterséges test kezét, és annak a valakinek a bizonyosságával mutatta az utat, aki már többtucatszor végigcsinálta ezt.

Lovelace próbálta felmérni, hogy milyen értelmes lények mellett haladnak el – kereskedők vontattak rakományokat, rokonok ölelték egymást a legkülönfélébb végtagokkal, járatugró turisták bámulták az adattáblájukon fénylő térképet –, de egész egyszerűen túl sokan mozogtak a környéken. Nem a tengernyi információ szédítette meg, hanem a határok hiánya. A Coriol Kikötőnek nem látszott a vége. Nem léteztek válaszfalak vagy ablakok, amelyek viszonyítási alapként szolgáltak volna, nem létezett egy vonal, amelyen túl Lovelace elszakadhatott volna attól a direktívájától, ami arra késztette, hogy figyeljen minden apró részletre. Mindenütt tömeg kavargott, végignyúlt a mellékutcákon és a járdákon, tucatnyi nyelv ezer és ezer szava röpködött a levegőben, fények villogtak, és vegyszerek szálltak a szellőben.

Ez így együtt túl soknak bizonyult. Túl soknak. És különös módon a létező korlátok csak még inkább nehezítették Lovelace számára, hogy feldolgozza az észleléseit. Tudta, hogy dolgok történnek a test mögött. Hallotta ezeket, és érezte a szagukat. Az ébredése után még csak nyugtalanította, hogy annyira szűk a látótere, de most szinte az őrületbe kergette. Azon kapta magát, hogy ide-oda rángatja a testet, valahányszor erős hangot és élénk színeket érzékel, és kétségbeesetten próbálja feldolgozni valamennyi ingert. Mert végső soron ez volt a munkája. Hogy mindent lásson, mindent észrevegyen. És ezt nem csinálhatta itt, ahol csak töredékes képeket kapott egy határok nélküli sokaságról. Itt, egy városban, ami lefedett egy egész kontinenst.

És az a kevés, amit fel tudott dolgozni, olyan kérdésekhez vezetett, amelyekre nem talált választ. A felkészülés jegyében még a kompban letöltött annyi anyagot, amennyit csak lehetett – az értelmes lények nyilvános helyeken való viselkedéséről szóló könyveket, szocioökonómiai esszéket, a Coriol Kikötő kulturális rétegeiről készült elemzéseket.

De még így is, szinte minden pillanatban látott dolgokat, amikre nem számított. Az az aandriks milyen berendezést cipel? Miért vannak némelyik harmagi kocsiján vörös pontok? A humánoknak miért nincs szükségük légzőmaszkra, hogy óvják az orrukat ezektől a szagoktól? Mialatt tovább irányította a testet előre, egyre csak előre, megtöltött egy fájlt jegyzetekkel abban a reményben, hogy később lesz lehetősége megkeresni a magyarázatokat.

– Kék! – kiáltotta hirtelen Bors, azzal elengedte a mestest kezét, és a karját fellendítve integetett. Az egyik vállán ruhával kitömött táskát cipelt, a másikon szerszámokkal teli, lármásan csörömpölő zsákot, mégis megszaporázta a lépteit. Egy humán férfi sietett felé nyílegyenesen, és hamarosan összetalálkoztak. A férfi magas és karcsú volt, de nem vékony, mint Bors, és a fejét haj borította.

Lovelace keresgélni kezdett a vizuális referenciafájljaiban. A humán genetika túl változatos volt ahhoz, hogy a külső alapján meg lehessen határozni a származási helyet. És valóban, Kék aranybarna bőre lehetett akár marsi, akár exodi eredetű, vagy éppen egy sor független gyarmat terméke, de puszta ránézésre ezt senki sem állapíthatta meg. És a férfi valahogy másnak hatott, egy kicsit túl kidolgozottnak. Mialatt megölelte Borsot, Bors pedig lábujjhegyre állva megcsókolta, Lovelace óhatatlanul észrevette a köztük, illetve a körülöttük jövő-menő humánok közötti különbséget. Ott állt a fakó, fehér bőrű, kopasz fejű Bors, és Kék a maga... valamijével. Kiríttak a tömegből, ez nem lehetett kérdéses. Lovelace viszont azt gondolta, hogy ő maga a legkevésbé sem feltűnő. A mesterséges test úgy nézett ki, mintha egy fajközi viszonyokról szóló tankönyv „humán” példájáról mintázták volna: barna bőr, fekete haj, barna szem. Lovelace hálás volt a test gyártójának, amiért gondolt arra, hogy a termékének bele kell olvadnia a környezetébe.

Kék megfordult, és barátságosan mosolygott. A mestest viszonozta a gesztust.

– Ü-üdvözöllek a Kikötőben! – mondta a férfi. Érdekes akcentussal beszélt, amire Lovelace nem talált hivatkozást; a szótagok mintha egy pillanatra megakadtak volna, mielőtt elhagyták a száját. Ez a jelenség nem került fel a kérdések listájára. Bors már a kompban említette, hogy az élettársának van egy kis beszédhibája. – Én... szóval én Kék vagyok. Te pedig...?

– Sidra – felelte Lovelace. Egy adatbázisban találta három és fél órával a megérkezésük előtt.

Humán név volt, földi eredetű, ahogyan Bors javasolta. Hogy miért pont ezt választotta, nem tudta megmondani. Bors szerint ez máris elég jó indok ahhoz, miért döntött így.

Kék bólogatott, és még szélesebben mosolyogva válaszolt:

– Sidra. Khm... örülök, hogy megismerhetlek. – Ekkor Borsra nézett, és azt kérdezte: – Nem volt semmi gond?

– Minden úgy működött, mint a hirdetésben. A korongját sima ügy volt beállítani.

Sidra lenézett a fonalból szőtt karkötőre, amit Borstól kapott. Oly sok hazugság tárolódott alatta, biztonságosan elrejtve egy apró, szubdermális adathordozóban. Hamis adatok imubotokról, amelyek nem is keringtek a szervezetében. Egy személyazonosító fájl, amit Bors két órával ezelőtt talált ki. Egy személyazonosító kód, amire Bors azt mondta, nem lehet belőle probléma, hacsak Sidra nem tervezi felkeresni a Centrális Űrt (nem tervezte).

Kék körülnézett, és megjegyezte:

– Erről talán khm... nem itt kéne beszélnünk.

– Mintha bárki figyelne minket – felelte Bors a szemét forgatva, majd elindult, és hozzátette: – Fogadni merek, hogy ezeknek a seggfejeknek minimum a fele hamisított rakományjegyzékkel érkezett ide.

A tömeg ide-oda hullámzott körülöttük. Sidra arra gondolt, hogy talán kevesebb stressz éri, ha egyetlen pontra összpontosítja a figyelmét. Ezt könnyebb volt kitalálni, mint megtenni. Őt arra tervezték, hogy egyszerre több adatforrást figyeljen: egy hajó folyosóit, a különféle belső tereit és a héjazaton kívüli űrt. Ha egyetlen dologra összpontosított, az azt jelentette, hogy a hajó veszélyben van, vagy úgy feltorlódtak az elvégzendő feladatai, hogy túlterhelést okoztak. Ebben az esetben egyik sem állt fenn, viszont a feldolgozás korlátozása így is olyan eljárás volt, ami nyugtalanná tette.

Bors tarkójára szegezte a test szemét, és ott tartotta. Ne nézz körül! – parancsolta magának gondolatban. – Nincs itt semmi érdekes. Semmi! Csak kövesd Borsot! Nincs itt semmi más. A többi csak lárma. Statikus zörej. Háttérsugárzás. Ne figyelj rá! Ne törődj vele!

Ez a trükk pontosan egy perc tizenkét másodpercig működött, amikor is Bors megbontotta a zárt rendszert.

– Csak egy, a jövőnek szóló megjegyzés – mondta, közben hátranézett, és egy rikító színű, kisebbfajta építményre mutatott –, íme, a gyorsforgalmi csomópont. Ha a felszínen kell mozognod, másként csinálod, majd később megmutatom. Mi viszont ennek a kőgolyónak a sötét oldalára utazunk. – Hirtelen megfordult, és elindult lefelé egy, a felszín alá vezető rámpán. Sidra a felettük lógó táblára összpontosított, és elolvasta a feliratot:

Tengeralatti Szállító Vonal

Coriol Kikötő – Félúti-sziget – Tessara Szirtek

– Víz alatt fogunk utazni? – kérdezte Sidra. A gondolat váratlan módon félelmet ébresztett benne.

A Coriol holdját java részben víz borította, és a két kontinenst viszonylag nagy távolság választotta el egymástól. Eddig eszébe sem jutott, hogy a kettő között a víz alatt is lehet utazni. Annak lehetősége, hogy szétszakad az űrben, valahogy kevésbé ijesztette meg, mint az, hogy összepréselődik a tenger mélyén.

– Igen, ezzel megyünk haza – erősítette meg Kék. – Meg kell tennünk ööö... néhány naponként, de kifejezetten szórakoztató az utazás.

– Meddig tart?

– Kábé egy óra, meg az apró – felelte Bors.

A mestest pislogott.

– Az nem olyan hosszú idő – jegyezte meg Lovelace. És valóban nem tűnt annak, tekintetbe véve, hogy az úti céljuk a hold másik oldalán volt.

Bors rávigyorgott, és azt válaszolta:

– Ha meg akarsz oldani egy problémát, alkalmazz néhány sianatot, és olyat csinálnak, hogy leolvad tőle az agyad!

A rámpa egy tágas, föld alatti csarnokba vezetett. A helyiség, aminek mennyezete szelíden feldomborodott, fényárban úszott. A falakat helyi üzleti vállalkozások szemkápráztatóan, vakítóan, őrjítően villogó, mozgó és minden pillanatban változó pixelplakátjai borították. Az idelent is sűrű tömegben állt néhány kisebbfajta pult, a gazdáik ropogtatnivalót, ételeket-italokat és kisebb-nagyobb használati cikkeket árultak, amelyeket Sidra nem tudott azonosítani. Az állomás kellős közepén egy ipari plexből készült, hihetetlenül vastag cső húzódott végig, benne henger formájú, jókora kocsik hosszú szerelvénye állt, amit valamilyen energiamező lebegésben tartott.

– Ó de jó! – jelentette ki Bors. – Időben érkeztünk.

Sidra továbbra is engedelmesen követte a nőt, közben igyekezett megfigyelni, illetve feldolgozni az állomás részleteit, és persze jegyzeteket készített azokról a dolgokról, amiknek később még utána akart nézni. A kocsikon többnyelvű feliratok hirdették, hogy az adott szakasz melyik faj tagjainak van fenntartva. Auleon. Aandrisk. Laru. Harmagi. Quelin – sorolta magában Sidra, majd Bors, illetve Kék nyomában belépett a „Humán” feliratú kocsiba.

– Miért nem utazhatnak együtt a különféle fajok egyedei? – kérdezte ekkor, mert a szegregált tömegközlekedési járművek gondolatát sehogy sem tudta összeegyeztetni a Kikötő híres egalitarizmusával, amiről még a kompon olvasott.

– Különböző fajok, különböző alfelek – válaszolta Kék, és a magas háttámlával ellátott, gömbölyű ülések felé biccentett, amelyek nem illeszkedtek sem az aandriskok farkához, sem a harmagik hordozókocsijához.

Egymás mellé telepedtek le az egyik üléssorban. Bors a negyedik ülésre hajította a zsákját, ami hangosan csörrent egyet. A hangra csak pár turista kapta fel a fejét (noha Sidra nem igazán ismerte még az értelmes lényeket, a turistákat még ő is azonnal ki tudta szúrni). Rajtuk kívül senki más nem figyelt a zajra. Egy fém implantátumokkal teli nő a szeme előtti, kicsi lencsén futó adást nézte. Egy férfi, aki egy cserepes növényt tartott az ölében, máris aludt. Egy kisgyerek az ülése háttámláját nyalogatta; az apja rászólt ugyan, hogy hagyja abba, de nem túl erélyesen, mintha előre tudta volna, hogy hiába az igyekezet.

Sidra alaposan körülnézett, hogy felmérje a környezetet. Nemrégiben alig várta, hogy kijusson a kompból, de most, miután megtapasztalta, hogy mi az a tömeg, úgy döntött, hogy ha zárt helyen van, az még a kisebbik rossz. A zárt helyeknek voltak éleik. Végeik. Ajtóik. Továbbra is nyugtalanította, hogy nem látta azt, ami a test mögött történt, de most legalább egy jármű belsejébe került, és a járművek belsejéről tudott egyet s mást.

Elhangzott egy klip nyelvű figyelmeztetés, majd hantó és reskitkis nyelven is megismétlődött. A falakra szerelt auleon fénypanelek működésbe léptek, és a hangfelvétellel szinkronban villogtak. Sidra megigézve nézte a hol egymásba olvadó, hol elkülönülő színek és árnyalatok táncát.

Az ajtók becsukódtak, és összeolvadtak az opálosan áttetsző falakkal. Halk zümmögés hallatszott, majd erősödő zúgás, aztán levegő hangos suhogása. Sidra meg tudta állapítani, hogy a kocsi mozog, holott a belső térben teljes nyugalom és békesség uralkodott. A közelükben ülő idős férfi horkolni kezdett.

Sidra a test fejét ide-oda forgatva igyekezett teljes képet kapni mindarról, ami körülvette.

– Nincsenek ablakok? – kérdezte aztán.

– Majd lesznek – válaszolta Kék. – Csak v-várj néhány percet!

Sidrát ugyan továbbra is súlyos gondolatok nyomasztották, de most némi izgalom is vegyült az érzésbe. Ez a dolog tényleg szórakoztatónak ígérkezett.

– Hogy működik ez az izé? – kérdezte, mert nem látott sem síneket, sem sodronyokat, sem hajtóműveket. – Milyen meghajtással üzemel?

– Fogalmam sincs – válaszolta Bors, és feltette a lábát az előtte lévő ülés háttámlájára. – Tudod, egyszer megpróbáltam megérteni. Utánanéztem, de egyszerűen kifogott rajtam.

– Pedig, ha ezt ő mondja... – kezdte Kék, de Bors közbeszólt:

– Jaj, ne csináld!

Kék azonban nem hagyta leállítani magát.

– Szóval, ha ezt Bors mondja, az jelent valamit...

– Senki sem érti, hogyan működik a tengeralatti – jelentette ki Bors. – Kivéve a sianat párokat. És őket sem érti senki.

Kék a szemöldökét felvonva nézett a társára, és megjegyezte:

– Ez egy kicsit fajista beszólás volt.

– Egy humánoknak fenntartott kocsiban ülünk – válaszolta Bors ravaszkásan mosolyogva. Oldalra hajolva nekidőlt Kék mellkasának, mire a férfi reflexszerűen rátette a kezét a vállára. Bors egy percet sem aludt a Coriol Kikötőig tartó, mintegy tízórás utazás során. Noha nem beszéltek róla, Sidra gyanította, hogy Bors azért maradt ébren, hogy figyelje őt. Hálás volt ezért a nőnek, de némi bűntudatot is érzett.

Hat perccel az indulás után a kocsi átalakult. A belső lámpák elhalványultak. A falak majdnem teljesen áttetszővé váltak. Külső lámpák gyúltak lágy fényre, és megvilágították a tengert a kocsi körül. Sidra oldalra döntötte a testet, hogy jobban lásson.

– Gyere, ülj át ide! – javasolta Kék, azzal eltolta magától Borsot, és helyet cserélt Sidrával. Aztán rögtön megint magához ölelte Borsot, akinek újra és újra lecsukódott a szeme, de mindig kinyitotta, hogy ébren maradjon.

Sidra a lehető legközelebb húzta a testet az áttetsző falhoz. A kocsi száguldott, így csak elmosódó valamiket látott egy-egy pillanatra, mintha gyorsított felvételt nézett volna. A tenger homályosnak tűnt, köszönhetően a benne élő, rengeteg algának, de Sidra így is megpillantott egy-két élőlényt. Csápos valamiket. Puha izéket. Sok foggal felfegyverzett lényeket. Teremtményeket, amelyek sodródtak, úsztak vagy lebegtek.

Éppen elkezdett jegyzetet készíteni, amikor rájött, hogy akár kérdezhet is.

– Vannak őshonos felszíni fajok is?

– Kisebbfajta népségek – válaszolta Bors úgy, hogy a szemét csukva tartotta. – Bogarak, rákok, ilyesmik. A Coriolon még nem sokat haladt előre az evolúció, amikor bezúdultak az idegenek. Hamarabb telepedtek meg, mielőtt kiadták volna azt a.... mi a fene a neve... nézd már... azt az izét, ami arra van, hogy békén hagyják azokat a bolygókat, amin van élet.

– Biodiverzitás Megőrzése Egyezmény – közölte Sidra.

Bors kinyitotta a szemét.

– Hé, most nem is... – mondta, és nem fejezte be a mondatot, csak a tarkójához tette a kezét.

Sidra értette az üzenetet: nem vagy felcsatlakozva a Kapcsolatokra?

– Nem – válaszolta, és azt kívánta, bárcsak úgy lenne. – Nincs vezeték nélküli vevőm.

A gondolat nyomán eltöprengett azon, hogy mennyire lenne nehéz beépíttetni egyet. Olvasott ilyen jellegű, organikus lényeknek szánt modulokról, és arról is, hogy a vezeték nélküli csatlakozókat gyakran meghekkelik, amit nagyon ijesztőnek talált. De az is eszébe jutott, hogy ha alkalmas arra, hogy észleljen egy hosszújáratú űrhajó elleni hekkelési kísérletet, akkor ez valószínűleg egy apró testtel is menni fog. Viszont, amikor rákeresett a nyilvános Kapcsolatokon arra, hogyan lehet módosítani egy illegális MI-hordozót, nem meglepő módon egyetlen találatot sem kapott.

Bors erősen hunyorogva nézett rá, és azt kérdezte tőle:

– Ha nem vagy rajta a Kapcsolatokon, honnan tudtad ezt az infót?

– Véletlenül botlottam bele, amikor... – felelte Sidra, és hirtelen elhallgatott, mert eszébe jutott, hogy mások is vannak körülöttük, és a mestest hangképző egysége nem direkcionálisan sugározza a hangot, mint például, egy fali hangdoboz. De hamar összeszedte magát, és így folytatta: – Egy korábbi kutatás alkalmával.

Ezzel igazat mondott, ahogyan annak lennie kellett. Az őszinteség-protokoll máris kihívást jelentett a számára, és kínosan érezte magát attól, hogy nem képes kiiktatni. Amíg egy hajóban létezett, talán vegyes érzései voltak vele kapcsolatban. De idekint, ahol minden pillanatban mélyen átérezte, mennyi mindent nem tud a világról, az igazság sebezhetővé tette.

Feldolgozta a rossz érzéseit, majd Bors és Kék felé fordult, akik mostanra összebújva, kényelmesen elhelyezkedve feküdtek az üléseken. És ekkor összevetette őket más utasokkal.

Sidra még sosem látott olyat, hogy két humán hasonlított volna egymásra. Eltérő volt a bőrük színe, a testük formája és mérete. Ugyanakkor azok, akik most itt ültek a kocsiban, feltehetően különböző helyekről származtak, ahogyan Bors és Kék is. Sidrának mostanra sikerült meghatároznia, hogy mi az, ami megkülönbözteti Kéket a faja többi tagjától: a szimmetria. Az arca részeit és egészét a gének egyszerűen nem hozhatták létre, hacsak valaki nem piszkálta meg őket, és a teste is azt sugallta, hogy a csontjait és az izmait is tudatosan formálták meg. Ugyanez állt Borsra is, dacára annak, hogy az ő teste kissé megviseltnek tűnt. Igen, a kezét hegek borították, és a bőre eldurvult a sok napsütéstől, de ha valaki kirekesztette a tudatából ezeket a jegyeket, valamint a haj hiányát, láthatta ugyanazt a finom kidolgozottságot. Akárki teremtette Kéket, Borsot is ő hozta létre.

Ez a végkövetkeztetés nem hatott a nagy reveláció erejével. Bors már a kompon elmagyarázott pár dolgot – honnan származnak a kezén lévő hegek, hogyan talált rá Kékre, és a Továbbfejlesztett Emberiség kolóniák miért távolodtak el a Galaktikus Közösségtől. Sidra nem tudta, hány kérdés lenne túl sok ebben a témában (ezt még meg kellett tanulnia), de Bors keményen tartotta magát. Úgy tűnt, nem bánja a kérdéseket, még ha egyes válaszokat nehezére esik is kimondani. „Ha velünk maradsz – jelentette ki –, tudnod kell, kiknek a házában élsz.”

Mialatt a tengeralatti a hold másik oldala felé száguldott, Sidra a párt figyelte. Bors végül álomba merült. Kék a jelek szerint beérte azzal, hogy a különös, elmosódó halakat és a kusza tengeri hínárt nézi. Sidra arra gondolt, hogy egyiküket sem erre a helyre teremtették. És igazából, egyik humánt sem, még ha azokat kevésbé célirányosan hozták is létre. Ugyanez állt a többi kocsi utasaira. Az aeluonokra és a légzőmaszkos aandriskokra. A motorral felszerelt hordozókocsikon közlekedő harmagikra. Egyiküket sem arra szánták, hogy közösen megosztozzanak egy világon – egészen pontosan ezen –, és mégis itt voltak.

Sidra úgy érezte, hogy ebben az értelemben talán nem is különbözik tőlük annyira.

Jane 23, életkor: 10 év

A nap végén a Jane-ek elmentek testedzésre, ahogyan mindig is. Jane 23 szerette a testedzést.

Miután egész délelőtt az asztalánál görnyedezett, jólesett neki a futás. Követte a többi lányt az edzőterembe, és fellépett arra a futópadra, ami mindig neki jutott. A fogantyú még nedves volt, annak a lánynak a verejtéke borította, aki az imént használta a padot. Az egyik Maryé. Jane 23 látta őket távozni.

– Készüljetek! – parancsolta az Anya, és az összes Jane felkészült. – Rajta!

A futópad működésbe lépett. Jane 23 futott, és futott, és futott. A szíve szaporán vert, a fejbőre furcsán bizsergett, és egyre hevesebben zihált, ami kifejezetten tetszett neki. Lehunyta a szemét. Szeretett volna gyorsabban futni. Nagyon gyorsan. És tudta, hogy képes is rá. Érzett valamit a lábában, egy sűrű valamit, ami bizsergést okozott, és ki akart törni onnan. Jane 23 hátravetette a fejét, és hagyta, hogy a lába gyorsítson egy kicsit...

Valaki köhécselt a közelében. Kinyitotta a szemét, és azt látta, hogy Jane 64 szigorú tekintettel mered rá. Gyorsan körülnézett, hogy kiderítse, hol van az Anya, aki jelenleg vigyáz rájuk. Másfelé nézett, nem őrá, de ez gyorsan megváltozhatott. Jane 23 visszalassított az eredeti iramra. Nem akart nagyon gyorsan futni, nem igazán. Csak... csak úgy megtörtént. Jane 64 sokat segített azzal, hogy észrevette, mi történik. Jane 23 biccentett neki, abban a tudatban, hogy mindketten jól érzik magukat.

Aztán ismét az Anyára pillantott, abban a reményben, hogy nem vett észre semmit. Amikor Jane 23 egyszer gyorsabban futott a többi lánynál, büntetést kapott. A rohanás már korábban is jó érzést okozott neki. Olyankor pár pillanatig azt hitte, máshol van, egy másik helyen, ahol nem érez mást, csak a szívverését, a lélegzését és a bőre bizsergését. A teste pontosan azt csinálta, amit akart. Minden fényes és tiszta volt, és Jane 23 mosolygott.

De aztán a futópad hirtelen leállt alatta anélkül, hogy előtte lassított volna, ő pedig előrebukott, és belevágta az arcát a monitorba. Forró, vörös vér dőlt az orrából. Egy Anya nyakon ragadta a fémkezével, és talpra állította. Jane 23 nem hallotta, hogy a gépezet közeledik, nem látta, hogy odamegy hozzá. Az Anyák ilyenek voltak. Céltudatosak, gyorsak, és még csendesek is.

– Ez helytelen viselkedés! – mondta szigorú hangon az Anya. – Ne csináld még egyszer!

Jane 23 nagyon félt, de az Anya elengedte. Aztán, amikor átvették az esti tápoldatot, nem létezett 23-as számú bögre.

Soha többé nem futott gyorsabban a többieknél. Jól jött neki, hogy Jane 64 segített rendesen viselkedni. Nem akart megint bajba kerülni. Nem akarta, hogy Jane 64-nek másik hálótárssal kelljen együtt aludnia.

A testedzés után bevonultak a fürdőbe – öt percre, mint mindig –, aztán a tanulóteremben megkapták a bögréket. Leültek a puha padlóra, és működésbe lépett a vidképernyő.

– Ma a mesgrav hálóról fogunk tanulni – mondta a felvételen a tanár. – Az elemeivel találkozni fogtok a részetekre kiutalt bontott anyagban, miután kiírják az új munkatervet. – A jókora monitoron megjelent egy kép: egy nyúlványokkal, vezetékekkel és apró alkatrészekkel teli, nagyon bonyolult valamit ábrázolt. Jane 23 előredőlt, és a tápoldatot kortyolgatva figyelt. Ez a valami igazán jó alkatrésznek tűnt. Nagyon érdekesnek ígérkezett.

Jane 64 nekidőlt Jane 23 vállának – az Anyák engedték ezt, de persze csak munkaidő után.

Az összes lány kezdett közelebb csusszanni egymáshoz. Szerettek összebújni. Jane 8 rátette a fejét 64 térdére, míg 12 keresztben feküdt a hasán, és fel-fellendítette a lábát a levegőbe. Jane 64 nagyon álmosnak tűnt. Azon a napon egy nagyon nagy alkatrész jutott neki, akkora, hogy végül öt lány dolgozott rajta. Ezek a lányok kicsivel több tápoldatot kaptak vacsorára. Ez történt, ha valaki nagyon nehéz alkatrésszel dolgozott. A nehéz dolgoktól a lányok éhesek lettek.

– A mesgrav hálók jól néznek ki – jelentette ki Jane 23. Az Anyák engedélyezték a beszélgetést, amíg az a tananyaghoz kötődött.

– Nehéznek látszik – felelte Jane 64. – Nézzétek csak azokat az egymásba szövődő áramköröket!

– Igen, de van egy csomó apró alkotóeleme is – válaszolta Jane 23, és érezte a bőrén, hogy Jane 64 elmosolyodik.

– Te szereted az apró elemeket – mondta Jane 64. – Ügyesen bánsz velük. Szerintem te értesz hozzájuk a legjobban.

Jane 23 megitta a tápoldatát, és tovább nézte a filmet. Hamarosan megérezte, hogy kezd elálmosodni. Úgy érezte, jó napja volt. Sikerült feladattudatosnak maradnia, nem kapott büntetést, és Jane 64 azt mondta, ő a legjobb valamiben.