részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Rose Tremain: Lily – A Tale of Revenge

Copyright © Rose Tremain, 2021
All rights reserved.

Hungarian translation © Kada Júlia, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Dezsényi Katalin
Borítóterv Somogyi Péter
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Harrach Judit

ISBN 978 963 568 312 3

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Caroline Michelnek szívből, szeretettel

Nőstény farkas

A haláláról álmodik.

Egy hideg októberi napon következik be, amikor pirkad a londoni ég.

Zsákot húznak a fejére. A zsákvászon szövetén át még egy utolsó pillantást vet a szürke fény néhány apró kockájára zsugorodó világra, és arra gondol: „Miért is küzdöttem olyan sokáig és olyan keményen, hogy boldoguljak egy olyan helyen, amely az első perctől fogva el akart pusztítani? Miért nem adtam meg magam a halálnak gyerekfejjel, hiszen a gyerekeknek csodás, különös szépségű elképzelései vannak a halálról?”

Nyakán érzi a vastag kenderkötél hurkot, és tudja, a hurok fortélya a folyamatos koitusz egy hatalmas, duzzadó csomóval a feje mögött. A hurok nyomja a tarkóját. Nemsokára megnyílik a csapda a lába alatt, és ő lezuhan a semmibe, a lába himbálózik, mint egy rongybabáé. A nyaka eltörik, a szíve megáll.

Egyedül ő tudja, hogy ez az álom a halálról csak a próbája annak, ami egy napon majd bekövetkezik. Még senki sem sejti, hogy ő gyilkos. Ártatlan kislánynak látják. Egy hónap múlva betölti a tizenhetet. Az arca gödröcskés, a haja barna és selymes. A hangja halk. A keze ügyes. Belle Prettywood London-szerte híres Parókaszalonjában dolgozik. Minden vasárnap kék szövetruhában templomba megy. És egy virágról, a liliomról nevezték el: Lily.

A templomban mindig rajta felejti a szemét egy férfi. Idősebb nála. Úgy véli, negyven körül lehet. Örül a sóvár tekintetének. Talán mert amikor erre figyel, erre a felparázsló vágyra, amely olyan kitartó, mint a színes üvegablakon beeső szivárványszínű fény, pár pillanatra elfelejti, mit tett, és hogyan kell majd végül megfizetnie a gaztettéért. Ilyenkor inkább életének valami ártatlan folytatásáról álmodozik.

Megalkot egy képzelt pillanatot, mint egy színpadi jelenetet. A temetőben ül az ismeretlen férfival. Tavasz van, de hűvös a levegő. Egymás mellett ülnek a kőpadon, ruháján át érzi a kő hidegét. Megborzong, ezért a férfi a kezéért nyúl és megfogja, a keze meleg és erős. Puhán tartja, nem erőszakosan vagy véglegesen, mint a csomó a hurkot, hanem múlékony emberi gyengédséggel. Ez benne szörnyű vágyat ébreszt, hogy megvallja a bűnét, amelynek irtózatossága néha úgy összeszorítja a szívét, mintha egy követ nyelt volna le. Szembenéz az idegennel, akinek komoly és jóságos az arca. „Tudja, hogy én gyilkos vagyok? – kérdezi. Ő pedig azt feleli: – Igen, de azt hiszem, eltekintek tőle, hiszen jó oka volt rá.”

Jó oka.

De ez csak álom, képzelgés, mese…

Amikor Lily még alig néhány órás volt, az Úr 1850. esztendejében, anyja otthagyta egy park kapujában, nem messze Bethnal Greentől, London keleti végén. A kapu vasból volt. Lilyt zsákvászonba pólyálták. Mielőtt rátalált valaki, odaértek a parkhoz az essexi mocsarakban élő farkasok, akiket vonzott a nagyváros bonyolult szaga, és meghallották a gyereksírást, amit egy farkaskölyök nyüszítésének véltek, és bedugták orrukat a kapu résein, egy nőstény farkas pedig a fogai közé vette a zsákvászon pólyát, és megpróbálta magához húzni. Talán gyöngéden akart bánni a csecsemővel, de éles fogai az újszülött lábába mélyedtek, a zsákvászon véres lett, és a vérszagra sóváran felüvöltött a falka.

A farkasüvöltés a kapuhoz csalt egy éjszakai járőröző rendőrt. Magasba tartotta a lámpáját, és meglátta a zsákvászonba pólyált gyereket, aki belesírt az éjszakába, és vérzett a lába. Karjába vette. Fiatalember volt, gyerektelen, de úgy ölelte magához a csecsemőt, ahogy egy szülő szorítja magához a gyerekét, hogy fölmelegítse, össze is vérezte az uniformisát. Ámulat és félelem lett úrrá rajta.

Elgyalogolt az éjszakában a Coram’s Fieldsig. Vihar támadt, és mire a rendőr a londoni Lelencházhoz ért, belázasodott a hidegtől és esőtől. A gondozók bevezették, és elvették tőle a didergő mellére szorított gyereket. Övé-e a csecsemő, kérdezték, nem, felelte, a Victoria Park kapujában találta, és megmentette a farkasoktól. Londonban már nincsenek ilyen állatok, közölték vele, csak lázában képzelődött, de ő erősködött, hogy rendőrlámpája fényénél jól látta őket, a sötétben úgy csillogott a szemük, akár az ezüst, megmutatta a megharapott láb vérnyomát is a zsákvásznon.

Már hajnalodott, a kandallókban égett a tűz, a rendőr alsóra vetkőzve, takaróba burkolózva ült a kandalló mellett, és forró teát ivott, a csecsemőt pedig egy asztalra fektették, és kibontották a születéstől még véres, vászonrongyokba bugyolált kis testét a zsákvászonból. Hívtak egy nővért, aki kimosta és bekötözte a sebet a lábán, és egy kis nyúlszőr takaróba burkolták, hogy felmelegedjen. Csaknem belehalt mindabba, amit élete első éjszakáján el kellett viselnie. A nővér vízből és lisztből kevert pépbe mártott ujját szopogatta.

A londoni Lelencházban az volt a szokás, hogy amikor egy csecsemőt odavisznek, az anya bűnbánata jeléül valami emléket hagy az elhagyott gyereknél. Ez az emlék lehet egy gomb, egy törött érme vagy egy kelmedarab, valami haszontalan apróság, ami értékes volt a nőnek, aki elválni készül az élőlénytől, akit táplálnia és szeretnie kellene. Néha egy cédula is került az emléktárgy mellé, melyen az állt, hogy az anya egyszer még visszajön a gyerekért, és megpróbálja kiengesztelni. Egyik-másik nő odaírta a nevet is, amit a gyereknek adott, talán nem tudták, hogy hiába nevezi el a csecsemőt az anyja, ezt a nevet azonnal elveszik tőle, és másikat kap. A Lelencház igazgatóságának ugyanis az volt a véleménye, hogy az olyan anya, aki nem tudja gondját viselni a gyermekének, alávaló bűnös. Az emberi lényeknek ahhoz a csoportjához tartozik, amelyet a társadalom „érdemteleneknek” nevez, és nincs joga ahhoz, hogy bármiféle elkereszteléssel álnokul magához kösse a gyermekét. A Lelencház vezetői jobbnak látták, ha a gyermeket ők, a jótevői újra elkeresztelik.

Lilynek később azt mondták, annak idején alaposan átkutatták a zsákot, nincs-e a test mellé rejtve valami emléktárgy, esetleg egy cédula néhány sorral vagy a nevével, de nem volt ott se emléktárgy, se cédula. Csak egy, most már a gyermek vérében ázó, furcsa ősz hajcsomó lapult meg a zsák alján, senki nem tudta, mit keres ott. A gondozók megpróbáltak valami rejtett üzenetet kiolvasni a hajból, de nem boldogultak vele. Mégis megtartották a zsákot és benne a hajat, hátha egyszer még elárul valamit.

Miután elnevezték a gyereket Lilynek, az igazgatóság vezetéknevet is adott neki, az egyik jótékony hölgy kegyes adományát; ezeknek az előkelő hölgyeknek a szikkadt szívét olajozta némi szánalom, és szerették azt gondolni, hogy a pénzük segít olyan útra terelni a gyermekeket, amely nem viszi romlásba őket. Tehát Lily a Mortimer vezetéknevet kapta egy bizonyos Lady Elizabeth Mortimer után, aki egy herceg lánya volt, és egy skóciai tóparti kastély tulajdonosa, de púposnak született, így nem talált férjet, és minden felgyülemlett szenvedélyét a jótékonykodásba öntötte. A gyerek kapott egy miniatűr képet is Lady Elizabethről, de az csak az arcát ábrázolta, púpos hátát, amely tönkretette egész életét és minden reményét, már nem.

Lily a nővér ujját szopogatva, nyúlszőr takaróba burkolva, a tűz melegében túlélte a rávirradó napot. Később elmondták neki, hogy a mellette ülő rendőr lázálomba merült, és ágyba fektették, nehogy váratlanul halálát lelje a Lelencházban. De nem halt meg, és Lily utólag azt is megtudta, hogy két hét múlva visszament érdeklődni, életben maradt-e a lelenc, akit megmentett. Sam Trench rendőrként mutatkozott be. Elmondta a gondozóknak, hogy amikor a viharos szélben és esőben idegyalogolt Bethnal Greenből, melléhez szorítva a gyermeket, mély részvétet érzett iránta, és szeretné még egyszer a karjába venni. De mire visszament, a gyereket már elküldték.

– Elküldték? – kérdezte. – A lábsérülése miatt?

– Nem – felelték a gondozók. – Egy vidéki nevelőcsaládhoz. Ez a szokás. Pár évre elküldünk minden csecsemőt, hogy egy tisztességes család vegye gondjaiba. Aztán visszahozzuk őket.

Tartalom

Nőstény farkas

A Varjútanya

A Szalon

Engedetlenség kisasszony

Mint egy menyasszony…

„Azok a kis vademberek”

A rézfeszület

Sárga almák

A hagyma színe

A gyapjúsál

Öltözet: nincs

A skarlátvörös ruha

„Roppant barlangok”

Soha

Gyermekeknek belépni tilos

Traviata

Rongybaba

A pokol kapuja

Esküvői fénykép

„A világ a hibás”

A pacsirtaketrec

A Nagyúr

Kensal Green

A férfi kabátja

A hiányzó kulcs

Amikor a köveket szedtük össze

Mert ez volt a törvény

A két kéz

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0