A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Ellie Midwood: I Have to Save Them, 2024

Fordította GÖMÖRI PÉTER

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Az auschwitzi hegedűs, 2021

A lány, aki megszökött Auschwitzból, 2022

A lelkem Auschwitzban maradt, 2022

A legbátrabb nő, 2023

Mauthausen gyermeke, 2024

Copyright © Ellie Midwood, 2024

First published in Great Britain in 2024 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

This Hungarian language edition is published by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-08-0

Az orvosoknak és ápolónőknek – a gyógyítóknak:
az élet őrangyalainak

Előszó

Németország, Sehnde, 1962. január 1.

A szanatórium ma különösen kihalt. Nem hallani mást, csak a saját halk lépteidet a vastag, zöld futószőnyegen, de még azt sem hallanád, ha nem az év első reggelének ünnepélyes békéje töltené be az egész épületet. Az ügyeletes nővér pultja mögött az egyetlen szolgálatban lévő ápolónő is lekókadt fejjel szendereg az íróasztalánál. A teljes személyzet kimenőt kapott másnapig. Csak te kísértesz ezeken a néptelen folyosókon, akár egy örök feledésre ítélt viktoriánus szellem.

Otthon kellett volna maradnod Lottéval, de ott hagytad az ágyban, hadd aludja ki a másnaposságát, és kisurrantál az újévi reggelbe. Az utcán egy lélek sem járt, kicsit hátborzongató volt a látvány. Az éjszakai vad mulatozásra már csak az aszfaltot borító konfetti és néhány elszórtan heverő, valamiféle egzotikus madár elhullajtott tollaira emlékeztető újévi cilinder utalt.

Tegnap megígérted a beteged férjének, Eduardnak, hogy ma korán reggel benézel a feleségéhez, bár a férfi váltig bizonygatta, hogy az asszony jól van, fölösleges fáradnod. De valami nem hagyott nyugodni egész tegnap este, majd az álmatlan éjszakádon, és most itt vagy a fehér köpenyedben, és a szobája ajtajához lépve halkan bekopogsz, mert úgy érzed, tartozol neki ezzel a minden tiltakozása és szégyenlős szabadkozása ellenére rárótt állandó törődéssel.

Mert húsz éve ő is éppily elszántan védelmezte és ápolta Auschwitzban a rábízott betegeket, és ez a kíméletlen munka végül tönkretette az egészségét. Most rád és Eduardra – a szerető és odaadó férjére – hárul a feladat, hogy a gondját viseljétek. Nem mintha bármelyikőtök egy pillanatra is bánná.

Újra halkan kopogtatsz az ajtón, de most sincs válasz. Pedig udvarias hölgy, aki a pillanatnyi szellemi állapotától függetlenül mindig válaszol, akkor is, ha csak annyit akar mondani, hogy jelenleg nincs elég ereje ahhoz, hogy vendéget fogadjon, jobb szeretné, ha magára hagynád. Hangosan a nevén szólítod, és lélegzet-visszafojtva várod a választ – már többször megpróbálta eldobni az életét, néha még viccelődik is vele, mondván, éppúgy képtelen öngyilkos lenni, mint ahogy élni sem tudott rendesen –, aztán a legrosszabbra számítva, de a lelked mélyén mégis csodát várva elfordítod a kilincset.

A fenébe is, Orli! Ahogy rögtön gyanítottad, arccal lefelé az akkurátusan rendbe rakott ágyán fekszik, a szőnyegen egy zsebkendő takarja le a foltot, ahová kiokádta a gyomra tartalmát. Nem is meglepő az éjjeliszekrényén makulátlan sorba állított üres gyógyszeres fiolák számából ítélve.

A szíved a torkodban dobog, lehajolsz hozzá, átfordítod a hátára és a csuklójához érve megpróbálod kitapintani a pulzusát; miután semmit sem érzel, ujjadat a nyaki verőérre teszed. Ott mintha halványan éreznél valami gyönge, szabálytalan lüktetést, ami egy haldokló pillangó utolsó erőtlen szárnycsapásaira emlékeztet, de a fő, hogy a remény még él. Még nem halt meg, talán még visszahozhatod az életbe, végül is nemcsak a pszichiátere vagy, de orvosa és oltalmazója is, akárcsak ő annyi éve a gondjára bízott betegeinek…

Akkor észreveszed a másik kezében szorongatott cédulát. Elszorul a szíved, mert előre tudod, hogy mi lesz rajta, inkább úgy teszel, mintha észre se vetted volna, előbb meg kell mentened, az üzenettel ráérsz később is foglalkozni. Mégis úgy érzed, ez máris felér egy árulással.

Vészesen fogy az idő, mégis kihajtogatod a cédulát, és elolvasod a kedves, mégis sajgó szívvel papírra vetett sorokat. Köszön neked mindent, amit érte tettél, de arra kér, értsd meg, hogy eljött az idő, és arra kér, ne próbáld meg megmenteni. Ő is megpróbált sokakat akaratuk ellenére megmenteni Auschwitzban, és azóta is egyfolytában kínozza a lelkiismeret, neked, aki még oly fiatal vagy, és ígéretes karrier áll előtted, végképp nem kívánna ilyen súlyos terhet a válladra rakni.

Elképesztő, hogy még az utolsó pillanataiban is másokra gondol. Gombócot érzel a torkodban; a cédulát galacsinná gyúrod az öklödben. Most még megmentheted. Csak sajnos ebben a stádiumban – nem úgy, mint a kezelés elején, amikor a gondjaidba vetted – már nincs sok esélye a felépülésre. Mert nem ereszti többé a múlt. Hiába szabadult ki Auschwitzból, a falakat magával hozta a lelkében. És azok élete minden pillanatában foglyul tartják, és a múlt rémálmaival kínozzák.

Most még megmentheted.

De meg is szabadíthatod ettől a szörnyű tehertől.

Sápadt kezét a kezedbe fogod és azon töprengsz, vajon ő mit tett volna egy ilyen helyzetben. Eltelik egy kis idő, és a kérdésedre hirtelen megkapod a választ.

1

Auschwitz, 1942 márciusa

A marhavagon deszkafalának a résein behatolva utat törtek maguknak az aranyló reggeli napsugarak. Szorosan egymáshoz préselődve álltak ott, ki tudja, hány órája néma csöndben, csak az élesebb kanyarokban dőltek mind ugyanabba az irányba, mint egyetlen lélegző organizmus. Ahányszor a szerelvény áthaladt egy ilyen kanyaron, fájdalmas jajongás hallatszott azok felől, akiket a tömeg a vagon oldalának szorított, és pár pillanattal később elviselhetetlen bűz öntött el mindent, mert a sarokba állított vödör tartalma ilyenkor óhatatlanul kiloccsant. Persze használni is csak a tömeg közepén ülve-állva lehetett, egy elválasztó függöny, ami megóvhatta volna az emberi méltóságot, fölösleges luxus lett volna. A marhavagonban őket is állatokként kezelték. Vágóhídra szállítandó élőhús, semmi több. Veríték és félelem. Az egész vagont betöltötte a bűze. Orlinak esélye sem volt rá, hogy kiszabaduljon ebből a patkánycsapdából, hiába próbált a múlt emlékeibe kapaszkodva kiutat találni. Épp a smúltja ítélte erre a sorsra.

Behunyta a szemét, és megpróbálta gondolatban megtalálni azt a sorsdöntő pillanatot, amikor az élete rossz irányt vett, és ő erre a végzetes ösvényre tévedt, ami – legalábbis az eddigi látszat szerint – egyenesen a pokol bugyraiba vezet. Mi volt ez a téves döntés? Amikor belépett a német kommunista pártba? Vagy amikor feleségül ment Fritzhez, ehhez a Janus-arcú náci disznóhoz… Bár Orli mentségére szóljon, hogy akkoriban még Fritz is éppoly csillogó szemű és idealista ifjú kommunista volt, mint ő maga. Ki gondolta volna akkor, hogy a szakszervezetek és a női egyenjogúsági mozgalmak lelkes támogatójából valaha gumibotot lóbáló, barnainges SA-söpredék lesz? Ki merte volna feltételezni, hogy képes lesz feljelenteni a saját feleségét és a korábbi barátait csak azért, hogy kitűzhesse a mellére a Nemzetiszocialista Német Munkáspárt horogkeresztes jelvényét?

Orli a ziegenhaini női börtönben eltöltött első éve alatt sokat töprengett azon, vajon hogy tud a tükörbe nézni a férje, ez az aljas gazember. De mire úgy négy évvel később átszállították a ravensbrücki női koncentrációs táborba, már sikerült végképp kiverni őt a fejéből. Amikor az egyik felügyelőtől megtudta a táborban, hogy Friedrich-Wilhelm Reichert hivatalosan is elvált tőle, csak legyintett, és folytatta a tábori kórházban végzett ápolónői munkáját. Legalább végérvényesen megszabadult tőle.

Ma már az arcvonásait is alig tudta az emlékezetébe idézni. Őszintén meglepődött rajta, hogy milyen hűvös közömbösséggel latolgatja magában, vajon egyáltalán felismerné-e, ha újra találkoznának.

Hát nem lenne kész röhej, ha egy újabb fordulattal a barna SA-egyenruhát ezúttal már szürkészöld, halálfejes SS-egyenruhára cserélte volna, és most ő várna rá a peronon, amikor befut velük a vonat valamelyik haláltáborba?

Orli majdnem előrebukott, amikor a marhavagon végül nagyot döccenve, csikorgó kerekekkel megállt. Egy darabig csak őrült fel-alá rohangálás lábdobogása hallatszott be kívülről, amit időnként egy-egy figyelmeztető kiáltás és a rákövetkező korbácsütés szisszenése szakított meg. Végül aztán fémes kongással felnyílt a külső csapózár, és néhány mocskos kéz félrehúzta a vagon ajtaját. Vaksin és szédelegve Orli is letámolygott a vagonból, kis híján összecsuklott alatta a lába.

A közeli erdőből sűrű márciusi ködpára szállongott feléjük, amelyből mint megannyi szellemalak, csíkos rabruhás táborlakók özönlöttek elő, csak hogy a ködfátyol rövidesen újra beborítsa őket. Orli körül mindenfelé a halál és az elmúlás dögszaga áradt a levegőből. SS feljebbvalóik figyelmes tekintetétől kísérve fekete ruhás kápók ösztökélték gyorsabb mozgásra az újonnan érkezetteket, és rövid, pattogós parancsszavakat kiáltoztak feléjük az anyanyelvükön. Orli úgy érezte magát, akár egy pokolbéli óriás-Babilonban, ami mellett a ravensbrücki láger már-már nyári cserkésztábornak tűnt. Orlinak elszorult a szíve, amikor rádöbbent, hogy a legsötétebb rémálmai váltak valóra – Auschwitz kapuja ott tornyosul előtte.

Erről a hírhedt haláltáborról már Ravensbrückben is keringtek pletykák. Az ottani SS-felügyelők ezzel fenyegetődztek, ha úgy látták, hogy romlik a munkamorál: – Lazsáljatok csak, lusta disznók! Meglátjátok, milyen hamar felpakolunk titeket az első Auschwitzba tartó vonatra, ott legalább majd gyújtósként hasznotokat veszik a kemencéknél.

Orli elengedte a füle mellett ezeket a fenyegetéseket. Az SS-nek munkáskezekre volt szüksége, nem hullákra. De most, megpillantva a vágányok mellől is jól látható, magas kéményekből a reggeli égbolt felé gomolygó sűrű, fekete füstöt, ami ragacsos és bűzös lepedékkel borította be a bőrét, zsigeri félelem markolt a szívébe.

Végképp nevetséges lenne, ha erről a túl könnyedén vett fenyegetőzésről kiderülne, hogy nem is olyan légből kapott, gondolta magában, és félelmében elszorult a torka. Hány év telt el azzal, hogy ide-oda hurcolták a különböző börtönök és büntetőtáborok között, már joggal hihette, hogy semmi meglepetés sem érheti, és most mégis itt áll a pokol kapujában az egyelőre még civil ruhás, ártatlan zsidók tömegében, a halálfélelembe a keze-lába beleremeg. Ő, a „visszaeső bűnöző”, akit az állam még a négyéves büntetése letöltése után sem engedett szabadon, hanem – mint valami közveszélyes és javíthatatlan gyilkost – védőőrizet mellett feltuszkolt az egyik Auschwitzba tartó szerelvényre.

Visszaeső bűnöző, mekkora baromság…

Ahogy a sor lassan araszolt előre, Orli megpillantott egy nagy épületet, aminek a bejárata fölött egy tábla hirdette, hogy „Desinfektionsanlage”. Akkor még jobban elszorult a szíve, és lassan már a lábai nem engedelmeskedtek többé. Az elmúlás fojtogató szagát árasztó vörös téglás épület gyanúsan közel emelkedett a kéményhez, Orlit kétségbeesett rémület fogta el.

De sokat nem tűnődhetett rajta, hogy jól sejtette-e, mert máris belökték az épület kapuján. Az érkezőket parancsszavakat kiáltozó SS-őrök várták, és rájuk rivalltak, hogy vetkőzzenek meztelenre, és adják át minden ruhájukat az ott álló Sonderkommandósoknak. Orli merev ujjaival nagy nehezen kibújt a ravensbrücki táborban kapott csíkos rabruhájából, és azon kapta magát, hogy szinte visszavágyik az ottani viszonylagos kényelembe és biztonságba. Az a tábor már-már az otthonává vált. Barátokat hagyott hátra ott. Itt viszont minden idegen volt. Ismeretlen és baljós, mert vadidegen arcok és barakkok vették körül, amelyek között nem ismerte a túlélés szabályait – ez már nem fogolytábor volt, hanem egy hírhedt haláltábor.

Újabb durva parancsszavak. És utána jéghideg fahusángok kíméletlen csattanása a rémület verítékétől sikamlós hátukon. Percek alatt beterelték őket egy hatalmas terembe, ahol a mennyezet alatt vízcsövek futottak keresztbe az oldalfalak között. Akkor olyan sűrű és vészterhes csönd ereszkedett a helyiségre, hogy Orli esküdni mert volna rá, el tudná vágni, ha lenne egy kése. Váratlanul hörgő zaj tört fel a csövekből, mintha valami álmából felvert ősszörny mordult volna fel, és ez a fenyegető torokhang egyre közelebbről és közelebbről hallatszott, ahogy ez a bestia elindult feléjük. Orli félelemtől remegő orrcimpáját az ammónia szúrós szaga ütötte meg.

Néhány nő végső rémületében képtelen volt féken tartani a vizeletét. Valószínűleg ők is hallották már a gázkamrákról keringő pletykákat és az ízetlen tréfákat az emberi gyújtósról. Akik még nem, azok inkább a szemérmük eltakarásával voltak elfoglalva, és fel sem fogták, hogy elérkezett talán az utolsó pillanatuk.

Végül aztán a sok korgás-morgás után víz tört elő a csövekből, és tetőtől talpig eláztatott mindenkit. Orli előbb csak fújt egyet, de aztán megállíthatatlanul egymáshoz koccantak a fogai, ahogy a jéghideg víz a nyakába zúdult. De legalább valóban víz jött a csövekből. És nem gáz, amivel a ravensbrücki felügyelőnők riogatták. Miközben a víz végigpatakzott a koszos bőrén, Orli behunyta a szemét, kiengedte ökölbe szorult kezét, és megkönnyebbülten fellélegzett.

Utána átterelték őket egy másik terembe. Olyan kíméletlen tempóban, hogy még körül sem pillanthattak, csak arra figyeltek, hogy elég gyorsan teljesítsék az SS-őrök és a kápóik üvöltve odavetett parancsait. Orli odabent egy hatalmas, élénkzöld színű és ijesztően maró savnak tűnő fertőtlenítő folyadékkal teli kádat pillantott meg. A látványról a sor elején álló fiatal lánynak is ugyanez juthatott eszébe, mert szilárdan megvetette a lábát a kád előtt, és nem volt hajlandó belemenni még azután sem, hogy az egyik SS a puskájával fenyegette meg. Két sonderkommandós minden erejére volt szükség ahhoz, hogy a vadul ellenszegülő lányt végül csak beletuszkolják a kádba. Tíz hosszú másodperc telt el, aztán kihúzták. Ugyan köhögött, és köpködte a fertőtlenítő folyadékot, de láthatóan nem esett baja.

Amikor rá került a sor, Orli visszafojtotta a lélegzetét és becsukta a szemét, mielőtt a sonderkommandós belenyomta volna a fejét is a folyadékba, de még így is félvakon emelkedett ki, és görcsös köhögés és undor lett úrrá rajta az aznap már sokszáz rab által használt fertőtlenítőtől.

– Na, hogy tetszik a bát micvád, zsidó hercegkisasszony? – harsogta röhögve az egyik kápó, miközben kirángatott egy alig tizenhatév körüli kislányt a zöld iszappá sűrűsödött léből.

Orli a kezével letörölte az arcát, és elfordította a fejét.

A szánalmasan vacogó, pucér testek újabb menetelése kezdődött a következő helyiség felé. Ez afféle raktárnak tűnt, ahol két rabmunkás dobált oda alsóneműt és ruházatot minden nőnek, anélkül, hogy érdekelte volna őket az illető mérete. Orli egy csíkos, három számmal nagyobb ruhát kapott. A lányok leplezetlen döbbenettel szemlélték a nekik kiosztott hosszú inget. Mindnek khakizöld színe volt és felgombolható gallérja, látszott, hogy katonai viselet, de nem német gyártmány. Az Orli mellett álló nő felfedezett egy lyukat az ingében, amibe rögtön beleakadt az ujja. Orli észrevette, hogy a lyukat kifakult barna szegély veszi körbe, de egy szót sem szólt, amikor a nő érdeklődött, hogy ez vajon mitől lehet.

– Körömlakk, szépségem – felelt helyette a ruhákat osztó fogoly egy ravasz vigyor kíséretében. – Tudod, a szovjet típusú.

A nő, egy zsidó civil, szótlanul bólintott, aztán kissé összezavarva, de megbékélve továbblépett a sorban.

Orli szemrehányó pillantást vetett a válaszadóra, de az csak megrántotta a vállát, még szélesebben elvigyorodott, és a kezével vízszintesen egy kaszáló mozdulatot tett.

– Fáradjon tovább a portrékészítő műterembe, hölgyem.

Újabb barakk következett, amelyben asztalok és iratszekrények sorakoztak. Itt szemüveges írnokok gépeltek szorgosan, miközben az egyetlen német, egy SS-felügyelő fél fenékkel az egyik asztalon ülve dohányzott, és a lábát lóbálta a rádióból szóló zene ritmusára a tükörfényesre kisuvickolt csizmájában.

Az egyik táborlakó írnok kikereste Orli nevét és az ítéletét egy listából, ami alighanem ugyanazzal a vonattal érkezhetett, mint ők.

– Meg is van: Aurelia Reichert. Politikai – bólintott. – 502-es.

Egy másik fogoly azonnal odadobott Orli mellkasára egy fehér rongydarabot, amire egy lefelé mutató piros háromszögbe fekete 502-es számot pecsételtek. – Ezt azonnal varrja fel, amint innen kilép – mondta neki.

Aztán le kellett ülnie egy székre egy, a falból kiálló fémrúd mellé. Az előbbi fogoly, egy fényképész, odaszorította a fejét a rúd lapos végéhez.

– A falat nézze! Vegye le a kendőt!

Egy villanás.

– Most nézzen rám!

Újabb villanás.

A következő egy fiatal lány volt, aki tanácstalanul bámulta a kezébe nyomott fehér anyagot. Gyönyörű, nagy szeme volt és bársonypuha szempillája, amitől úgy festett, mint egy ártatlan őzike, aki eltévedt a rengetegben, s most ijedten a mamáját keresi a fák mögül leselkedő vérszomjas fenevadak között. Orli látta, hogy tétován odalép az egyetlen valódi fenevadhoz, az SS-egyenruhás, lábát lóbáló tiszthez, mert ártatlanságában még nem sejtette, hogy ahol segítséget keres, ott csak a halál leselkedik rá. – Hol találok varróeszközöket? – kérdezte tőle.

A cigarettát ki sem véve a kezéből az SS-tiszt olyan elemi erővel vágta pofon visszakézből, hogy a szerencsétlen lány hátratántorodott, és nekizuhant a háta mögött álló íróasztalnak, amiről estében levert egy halom akkurátus rendbe felhalmozott iratot. Miközben riadt szemmel az SS-tisztet bámulta a padlóról, és az egyik kezét a felrepedt ajkára szorította, a háta mögött az egyik fogoly villámgyorsan összeszedte a szétszóródott iratokat.

– Fejkendő fel! Fordítsa el a fejét! Mosolyogjon!

Orli szótlanul követte az utasításokat.

A barakkból kilépve megállt. Amikor valamivel később még mindig halálra vált arccal kijött az 503-as is, Orli félrevonta.

– Egy táborban, ebben pedig különösképp, soha ne tégy fel kérdéseket az SS-nek. Hálát adhatsz az égnek, hogy nem lőtt agyon ott helyben.

Aztán elindultak a kijelölt barakkjuk felé, és az 503-as úgy követte Orlit azokon a karcsú, kiscsikóhoz méltó lábain, mint az árnyéka. Még akkor sem tágított mellőle, amikor beléptek a kétszintes barakkba, ahol már az ajtóban megcsapta őket az állott vizelet és széklet bűze.

A háromszintes priccseken olyan szűk volt a hely, hogy felülni is alig lehetett rajtuk. Orli rögtön kiválasztotta az egyik felső fekhelyet, és sajgó izmokkal és üres gyomorral fel is mászott oda. Mint megszeppent kutyakölyök, az 503-as oda is követte, és összegömbölyödve Orli lábához hevert.

– Hogy hívnak? – kérdezte tőle Orli pár perc hallgatás után.

– Mirjamnak.

– Engem Orlinak.

Ahogy ott feküdt a tekintetét a plafonra függesztve, Orli rádöbbent, hogy az, ahová a sorsa vetette, egy önmagából teljesen kifordult, őrült világ. Ahol nincs értéke az emberi életnek, ahol a kegyetlenség a szabály, és a halál az állandó útitárs. Tudta, kénytelen lesz ádáz harcot vívni, ha életben akar maradni, és meg akarja őrizni emberi méltósága maradék morzsáit ebben a bestiális környezetben.

Behunyta a szemét, és újra lepörgette magában az utóbbi néhány nap felzaklató eseményeit. Brutálisan kiragadták abból a környezetből, amit az utóbbi négy évben megszokott, és bedobták egy rémálom közepébe, ahol semmi más nem várt rá, mint szenvedés. Nem értette, miért pont most. Ilyen veszélyessé vált volna nagy hirtelen a ravensbrücki hatóságok számára? Igaz, néhány más politikai elítélt társával egyfajta klikket alakítottak, de hiszen az semmi másról nem szólt, csak a barátságról. Csak kötelességtudóan végezték a dolgukat a tábori kórházban, semmivel nem haragították magukra a hatóságokat. Nem úgy, mint azok a Vörös Hadsereg fogságba esett katonanői, akik tényleg szálkának számítottak az SS-felügyelők szemében. Ők kihívóan katonai alakzatban masíroztak a munkába meg vissza, énekelték dacosan a katonanótáikat, és egyfolytában oroszul beszéltek egymás közt, hiába korbácsolták meg őket többször is, amiért nem az előírt németet használják. Mégsem őket szállították át ide, hanem Orlit.

– Ó, a pokolba is… – dünnyögte maga elé, és végigsimított az arcán.

A végletekig kimerült volt, de egyelőre még nem volt kész rá, hogy feladja. Azt várják tőle, hogy fülét-farkát behúzva beadja a kulcsot? Hát azt nem! Foggal-körömmel fog ragaszkodni az életéhez. Soha nem adja fel sem a reményt, akkor sem, ha a lángja már alig pislákol, sem az emberi méltóságát, próbálják bármi erővel kitépni a szívéből.

Miközben lassan álomba szenderült, megértette, hogy hosszú és veszedelmes út előtt áll. De tudta, nem egyedül kell végigjárnia ezt az utat, mert sok még ismeretlen társa küzd ugyanígy a túlélésért – csak rájuk kell találnia. És akkor megfogadta magában, hogy valami módon, még nem tudja, hogyan, de élve fog kikerülni ebből a földi pokolból.

2

Orli nem kapott ápolónői képzést, orvosit meg pláne nem. De Ravensbrückben az SS-t ez egyáltalán nem érdekelte, éppoly nemtörődöm módon osztották be szolgálatra a tábori kórházba, mint bárki mást az egyéb munkacsapatokba. Amikor halkan megjegyezte, hogy nincs megfelelő képesítése, szájon vágták, és ezzel elejét is vették minden további vitának. Auschwitzba mindössze ezt hozta magával: a tudást, hogy mikor célszerű tartani a száját, meg a Ravensbrückben szerzett „egészségügyi” tapasztalatait. Igen, kétévi gyakorlati tapasztalata volt, hála a Harmadik Birodalom nagylelkűségének.

Talán ezért lépett elő a sorból, amikor egy zaklatott tekintetű fogoly rekedt hangon elkiáltotta magát, hogy jelentkezzenek azok, akik egyészségügyi munkában szereztek tapasztalatot. Meg talán azért is, mert másképp beosztották volna egy külső építkezésen robotoló csapatba, akik a szomszédos Birkenauban dolgoztak egy második koncentrációs tábor felépítésén, és Orli tapasztalatból tudta, hogy ott jó, ha egy hónapig kihúzza valaki.

Orli nem sok szót fecsérelt, sosem volt szószátyár alkat. Inkább csak csöndben figyelt, feldolgozta magában a látottakat, éppúgy, mint az ideérkezése utáni első Appellen. Az egyik fülével a Blockältestére – a blokkelöljárójuk hangjára – figyelt, a másikkal a tábor határán túlról, a bejárattal és a vasúti vágányokkal éppen ellentétes irányból érkező dübögő zajra fülelt.

Miközben dideregve álltak ott vékony ruháikban az ólomszürke égbolt kupolája alatt, Orli körbetekintett az egész hatalmas Appellplatzon. A téglából épült barakkok mindegyike kétszintes volt; Orli főleg férfiakat látott maga körül, akiket ezrével hoztak a transzportok, miközben az ő sorszáma még csak 502 volt. Vagyis valamelyik első – ha nem a legelső – női szállítmánnyal érkezett. Hiába volt sok barakk, a folyamatosan érkező tömegeknek aligha lehetett elég; Orli biztos volt benne, hogy ezért bővítik tovább a tábort.

Ekkor történt, hogy az a zaklatott tekintetű (vélhetően) orvos elkiáltotta magát, és ezzel megszakította Orli belső monológját.

– Van valakinek orvosi vagy ápolónői képesítése?

A nők egymásra néztek, de senki sem lépett előre a sorból. Ezek a nők mind elítélt bűnözők voltak – lényegében prostituáltak – vagy zsidókat rejtegettek. A szüleik úgy gondolták, úgyis majd férjhez mennek, és a háztartást vezetik, így nem járatták őket semmiféle szakiskolába. Egyetlen ápolónő sem volt közöttük.

Orli sajnálkozva nézte az előtte álló csíkos rabruhás, fehér karszalagos férfit, aztán gyors pillantást vetett a háta mögé, ahonnan a csípős reggeli hidegben a cölöpverő gőzkalapácsok dübögése hallatszott, végül átfurakodott a fegyelmezetten álló nők sorai között, és határozott léptekkel odament a fehér karszalagos férfihoz.

– Kétéves kórházi gyakorlat, Herr Doktor. A KL Ravensbrückben.

A férfinak nem voltak további kérdései, csak látható megkönnyebbüléssel odabiccentett Orli blokkelöljárójának, aztán az ott álló SS-felügyelőre pillantott, aki a munkabeosztásért felelt. A két férfi sokatmondóan egymásra nézett. Közben a raborvos idegesen egyik lábáról a másikra állt, és kialvatlanságtól karikás szemével kérlelő tekintettel nézett az SS-felügyelőre. Ilyen „kóser” beosztást csakis akkor kaphatott valaki, ha az elődje valamilyen okból eltűnt. Például már nem volt az élők között, és rendszerint nem természetes úton halálozott el.

Az SS-felügyelő engedni látszott, de aztán Orli rabruhájára bökött a fejével, mintegy jelezvén a nemét. Nők nem tehették be a lábukat a férfiak barakkjaiba, Orli ezt pontosan tudta még a „visszaeső bűnözők” között szerzett ravensbrücki tapasztalatából. De úgy tűnt, szörnyű állapotok uralkodhatnak a rabkórházban, mert az SS-felügyelő, bár hosszan csóválta a fejét, de a beleegyezése jeléül végül biccentett.

Orlinak hirtelen eszébe ötlött, vajon nem épp ez a felügyelő volt-e az, aki lelőtte vagy a gázkamrába küldte az előző ápolót, és most kénytelen szembesülni a következményekkel. Mert az arca riasztó volt – egy olyan emberé, aki könnyű szívvel, könyörtelenül öl, még csak lelkiismeret-furdalása sincs, és utána úgy alszik éjszaka, mint a tej.

Amint intett nekik, hogy távozhatnak, Orli sietős léptekkel elindult az auschwitzi raborvos után, és erősen fohászkodott, nehogy leessen a lábáról a két számmal nagyobb cipője. Ráadásul férficipő volt – további igazolásaként annak, amit sejtett: hogy korábban nem voltak női foglyok ebben a táborban.

A rabkórház viszonylag kicsi és zsúfolt épületben kapott helyet, a tábor szélén állt. Semmiben sem különbözött a többi téglabarakktól, leszámítva a bejárat elé leállított fakordét. Lehet, hogy az orvos észrevette, amint Orli tekintete megakad rajta, mindenesetre egy szót sem szólt. Nem is volt rá szükség: Orli épp elég hullaszállító kordét látott ahhoz Ravensbrückben, hogy felismerje.

Égető kérdések zakatoltak a fejében. Vajon milyen magas lehet itt a halálozási arány? Vajon hány nap alatt kell felgyógyulnia egy betegnek ahhoz, hogy az SS ne húzza ki a nevét a kórházban tartózkodók névsorából? Vajon ez itt igazi kórház, vagy csak egy újabb „nyúltelep”? De, mint mindig, most is tartotta a száját. Egy új táborban létkérdés, hogy az ember a lehető legjobb magaviseletet tanúsítsa, ha harminc napnál tovább akar életben maradni.

A kórházban olyan fojtogató volt a hányás és az elmúlás bűze, hogy alig lehetett levegőt venni. A falak mentén keskeny priccsek sorakoztak, amelyek mindegyikén egy-egy beteg vagy sérült férfi feküdt. Orli látta, hogy sokuk már vészesen lefogyott, sárgás bőrük a csontjaikra feszült. Egyesek testét sebhelyek és az ütlegek nyomai borították, mások mély, már elfertőződött sebeiből genny szivárgott.

A belépő orvos látványára sokan esdeklőn felemelték a kezüket. A doktor engedte nekik, hogy megfogják a rabruháját, de kérlelhetetlenül, összeszorított szájjal elhaladt mellettük, vigyázva, nehogy kiszakadjon belőle egy kétségbeesett kiáltás. Orli legalábbis így látta.

– Ez itt a gyógyszerszekrény – mondta az orvos, miközben félrerántotta a vékony függönyt egy falfülke elől. Egy magányos kredenc állt ott a közepére rápingált egyszerű vöröskereszttel. Csak a legalsó polcon lézengett néhány gyógyszeres doboz. Orli egy pár henger alakú aszpirines dobozt látott, valamint pontosan kilenc kötszertekercset és két nyomorult üveg jódoldatot.

– Alkohol nincs? – kérdezte Orli szinte suttogva.

– Volt egy üveggel, de az egyik seggfej eladta valakinek két szelet kenyérért – felelte az orvos, és a gyakorlatilag üres kredencet bámulta a szemüvege fölött.

– Kicsoda, csak nem az egyik beteg?

– Beteg? – horkant fel halkan az orvos. – Ugyan, kérem. Nézzen rájuk. Nincsenek olyan állapotban, hogy csencseljenek. Nem… a korábbi segédem.

– Gondolom, többet nem tesz ilyet, ugye?

– A kápók szétverték a fejét, úgyhogy aligha. És kérem, eszébe se jusson valami hasonló ostobaságot csinálni. – Kicsit oldalra hajtotta a fejét, úgy nézett Orlira. – Tudja, errefelé nem könnyű szakképzett személyzetet találni. Örülnék, ha megtakarítaná nekem a fáradságot.

Orli akkor megértette, hogy jól mérte fel a helyzetet: ennek köszönheti a példátlan szerencséjét ma reggel. Valakinek meg kellett halnia ahhoz, hogy ő kaphassa meg a helyét. Szembe kellett néznie ezzel a kegyetlen auschwitzi valósággal.

– Egy percig se aggódjon, Herr Doktor. Jobb szeretem, ha egyben van a fejem.

* * *

Orli egész álló nap árnyként loholt az orvos nyomában, figyelt, tanult és szivacsként szívta magába a tudnivalókat és utasításokat, amit a Herr Doktor örökösen fáradtnak tűnő hangján elsorolt neki. Rövidesen megértette, hogy ez a kórház itt gyökeresen különbözik a ravensbrückitől. Itt bizalmatlan és szégyenlős férfitekintetek kísérték minden mozdulatát. Itt nem a rühesség volt a fő probléma, hanem a csonttörések vagy a nyílt sebek, amelyeket csakis az SS-őrök korbácsa okozhatott. Az orvos nem tehetett mást, mint vízzel kimosta ezeket a sebeket, bekente jóddal, és pihenést javasolt a betegének. Hogy ezek után meggyógyulnak-e vagy elfertőződik a sebük, azt a vakvéletlen döntötte el.

– Az SS Doktor reggelente és esténként jön vizitre – mondta Orlinak, miközben ellátta a betegeit. – A maga dolga lesz, hogy ott álljon mellette, és lejegyezze a bediktált számokat, ha nem lennék itt. Három oszlopba kell rendeznie őket: az elsőbe azok kerülnek, akiket el lehet bocsátani, a másodikba azok, akik itt maradnak, a harmadikba pedig a bonyolultabb esetek.

Ha Orli nem töltött volna maga is hosszú éveket egy ilyen intézményben, talán észre sem vette volna az apró változást az orvos hangjában.

– Akiket a harmadik csoportba sorol, a Herr Doktor maga fogja tovább kezelni – folytatta. – Egy másik helyiségben. Ha valaki már nem tud a saját erejéből járni, majd átviszi egy betegszállító.

Orli csak bólintott, nem kérdezett többet.

A fogoly, akinek bíborvörös foltokkal tele fenekét – amelyen látszott, hogy addig verték a kápók, amíg bele nem fáradtak – épp most vette kezelésbe a doktor, hangosan elkuncogta magát. – Istenem, te mikor lettél ilyen átkozottul szertartásos, Mark? „Bonyolult eset”, a lófaszt! Azok már sem járni, sem dolgozni nem tudnak. Meg is kapják a fenolinjekciójukat, aztán viheti őket a kétpacis kordé a krematóriumba. – Elhallgatott, a nyakát tekergette, hogy jobban lássa Orlit, aztán mit sem törődve a meztelen alsótestével, mocskos hüvelykujjával a mellkasára bökött. – Íme, az egyik paci.

– Nem az ő kedvéért vagyok ilyen „átkozottul szertartásos”, te gyengeelméjű barom – sziszegte felháborodva az orvos. – Tudod, rajtad kívül van itt még néhány betegem. Nem akarom fölöslegesen riogatni őket.

A hullaszállító erre csak megvonta a vállát. – Ugyan már, ők is tudják, hogy hol vannak. Ha kinéznek az ablakon, ugyanúgy látják a füstöt, mint mi.

– Jól van, folytasd csak, és ígérem, az esti vizit előtt saját kezűleg írlak be a harmadik oszlopba.

– Ugyan már, Herr Doktor – nevetett föl harsányan a hullaszállító, és megigazította magán a rabruháját. – Ugyanolyan politikai vagyok, mint te. A fajelméletük nem engedi, hogy a sajátjaikat gyilkolják halomra.

– Mitől vagy ilyen biztos benne? Te írod itt a szabályokat? – gúnyolódott vele az orvos.

– Olvasom az újságokat.

– Te…, te csupasz seggű entellektüel.

– Akárcsak te.

Az egyik pillanatban Orli, aki hozzászokott az ilyen és hasonló szóváltásokhoz, még vigyorogva hallgatta a két férfit, de a következőben már bemasírozott a kapun egy munkacsapat, akik közül az egyik fogoly megsérült, talán valami gép zúzta össze, vagy a vérszomjas kápók verték össze, és az első sérültet egész áradat követte, ami szinte egyszerre zúdult rá a parányi kórházra. A kórtermet rémült sikoltozás, nyögdécselés és segélykérő kiáltozás töltötte be – kész kakofónia, amit az odakint masírozó tábori zenekar rezesbandájának fülsértő harsogása tett még elviselhetetlenebbé. Orli karjai bénán csüngtek le az oldalán.

– Sajnálom, kislány – tárta szét a karját Mark, fejével a sebesültek áradatára bökve. Az orvosnak egy kollégára lett volna szüksége, nem egy képzetlen ápolóra. – Mostantól magára van utalva.

Hirtelen jött rémületében Orli a hozzá legközelebb eső sebesülthöz fordult. A férfi holtsápadt arccal a földön gubbasztott, és a vállát markolászta.

– Magával mi történt? – kérdezte tőle immár szakszerű hangra váltva Orli. Ezt a bábeli zűrzavart majd feldolgozza magában később, ha visszatért a barakkjába.

– Az asztalosbrigádba osztottak be. A társammal egy farönköt kellett becipelnünk – suttogta a férfi láthatóan nagy fájdalomban. – A rönk túl nehéz volt neki, megrogyott alatta a lába. Az meg ránk zuhant, és neki azonnal szétzúzta a mellkasát. Amikor nagy nehezen sikerült kikecmeregnem alóla, azonnal legördítettem róla, de láttam, hogy nagy a baj. – Az ép kezével bizonytalan mozdulattal a szájára mutatott. – Véres hab tört fel a szájából… Percek alatt kilehelte a lelkét. – Lesütötte a szemét, a padlót bámulta. – A mázlistája.

Orli egy szót sem szólt. Nagyon remélte, hogy a férfi nem látja, mennyire remeg a keze, ahogy reszkető ujjával kigombolja a csíkos rabruhát. – Ezt valahogy le kell hámoznom magáról – mondta neki.

– Hogyne – felelte a fájdalomtól eltorzult arccal a férfi, és igyekezett segíteni Orlinak, amennyire a kificamodott válla engedte.

Nemcsak a válla ugrott ki a helyéből, a karcsontja is eltört valamivel a könyöke alatt.

A fogoly is látta, ahogy a törött csont a bőrét átszúrva kitüremkedik, elfordította a fejét, és egymás után többször is nagyot nyelt. – Mit lehet ezzel kezdeni? – nyöszörögte maga elé alig hallhatóan.

Orli alaposan megnézte magának a törött kart, aztán a pillantása a barakk végében álló, szinte üres gyógyszerszekrényre tévedt.

– Na jó – mondta végül, és összeszedte minden erejét. Először a vállát fogom rendbe tenni, gondolta magában. Az csak egy szimpla ficam… azzal még elboldogul valahogy. A törött csonttal majd később foglalkozik. – Tudja, rendes körülmények között egyszerűen csak meg kéne rántanom a karját, hogy a válla a helyére ugorjon, de mivel a karcsontja is eltörött…

Minél többet gondolkodott rajta, annál reménytelenebbnek tűnt az egész. A lelkébe lopódzó kétely megbénította. Ez a tehetetlenség rosszabb volt minden szörnyűségnél, ami körülvette. Mert ami látható és tapintható, azzal valahogy meg lehet birkózni. A bénító kételytől rettegett a legjobban. Ez fogja kiszívni minden erejét, ha megadja magát neki.

Így aztán megragadta a férfi alkarját és – úgy, ahogy még Marthétól tanulta Ravensbrückben – teljes erejéből megrántotta. Éles sikoltás hallgattatta el a barakkot betöltő zsivajt. Orli látta, hogy Mark odakapja feléjük a fejét. Közben a betege becsukta a rémülettől és meglepetéstől tátva maradt száját, és csodálkozva a vállára pillantott. Mark szó nélkül visszafordult a saját betegéhez.

Szóval jól csináltam, olvasta ki Orli az orvos feléje fordított hátából, ami a bizalom univerzális jele.

Igen, tette a dolgát és nem vallott szégyent, gondolta megkönnyebbülve.

– Egy perc és jövök – mondta a férfinak.

Az bólintott. Hamuszín arcába lassan visszatért az élet. Már-már mosolyogva nézte ezt az angyalt, akit épp a döntő pillanatban a segítségére küldött erre az elátkozott helyre a gondviselés.

Újabb kezek nyúltak Orli után, és újabb könyörgő hangok kérték a segítségét, de az ő fejében egyre csak ugyanaz a gondolat járt: sín kell! Átvágott a sebesültek sűrű tömegén, odasietett a gyógyszerszekrényhez, és felkapott egy guriga gézt. Lázasan valami ötlet után kutatott, végül a tekintete visszatért magára a gyógyszeres szekrényre. Persze nem volt ott semmi, amiből szakszerű gipszkötést lehetett volna készíteni, de akadt néhány üres polc. Ha már úgysem jók semmire, mi lenne, ha más célra használná fel őket?

Orli immár elszántan nekifeszítette a lábát a szekrény hátlapjának, megragadta a legalsó polc peremét. Minden erejére szüksége volt ahhoz, hogy a szegélyléc egyáltalán megmozduljon; az asztalos, aki a szekrényt építette, túl jó munkát végzett, de Orli addig erőlködött, amíg a körme is leszakadt, ám a szegélyléc a végén mégiscsak lejött, ekkor odavágta a betonpadlóhoz, és a léc félbetört. Kiálltak belőle a szúrós szögek, amelyekkel a polchoz rögzítették eredetileg, de ezen nem tudott segíteni.

A betege végig elmerülten nézte az erőlködését, aztán csodálkozás ült ki az arcára, amikor Orli letette mellé a sínt meg a gézköteget.

– Harapjon rá az egyik lécre, és kapaszkodjon meg valamiben, mert ez fájni fog – figyelmeztette őt Orli.

– Jobban, mint a vállam? – kérdezte a férfi, aztán megragadta a legközelebbi priccs szélét, és szófogadón ráharapott a másik rögtönzött sínre.

– Mégis mit gondol? Kiáll a törött karcsontja – mondta neki Orli, és mielőtt a férfi válaszolhatott volna, keményen meghúzta az alsókarját. A férfi artikulátlanul felüvöltött, aztán félrecsuklott a feje, és a lécdarab kiesett a szájából.

A legjobbkor ájult el, gondolta magában Orli, és gyorsan két ujjal szétfeszítette a bőrt a seb szájánál, megragadta a törött csont végét, és amennyire tudta, visszatuszkolta a helyére.

Mire a férfi magához tért, az alkarjához már oda volt rögzítve a sín a szorosan rátekert gézzel, és az egész kötés biztatóan egészséges jódszagot árasztott.

Orli meg már a sokadik betegénél járt.