Dee Dumas

Sztár

Vele vagy nélküle

Copyright © Dee Dumas

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Dee Dumas - Sztár trilógia 2. rész

Szerkesztés-korrektúra: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-03-1

Soraya Kiadó, Farmos, 2023

Elektronikus kiadvány

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Iratkozz fel a Dee Dumas csatornáira!

facebook.com/deedumas

youtube.com/@deedumas1731

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

sorayakiado.com

Kövesd a Soraya Kiadó Facebook oldalát, vagy

iratkozz fel a YouTube csatornára, hogy

elsőként értesülhess újdonságainkról!

facebook.com/sorayakiado

www.youtube.com/@sorayakiado

Fejezetválasztó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

Kedves Olvasóm!

„Egy okos lány csókol, de nem szeret, meghallgat, de nem hisz el mindent, és lelép, mielőtt elhagynák.”

Marilyn Monroe

1. fejezet

– Nem hívott még a bátyád? – kérdezte Mahmud Yussuftól, aki a nappaliban rendezgette a kávézója számláit.

– Kellett volna? – felelte, de fel sem nézett a papírkupacból. Az apja megköszörülte a torkát, így kényszerítve a fiát, hogy felemelje a fejét és ránézzen. – Ahhoz a magyar lányhoz ment – súgta végül.

Mahmud biccentett egyet, Yussuf pedig tudta, mi fog következni most. Ledobta hát a kezében maradt számlát az asztal közepére, mély levegőt vett, és követte az öreget egy csendes helyre, nehogy Fatma meghallja, miről beszélnek. Amint becsukódott a dolgozószoba ajtaja, a férfi a fia felé fordult.

– Mit tudsz róluk? – hangja kimért volt, karját keresztbe fonta a teste előtt.

– Semmit – felelte a fiú, miközben kíváncsi tekintettel méregette az apját, aki komor nézésével végül megtörte Yussuf hallgatását. – Na jó… Annyit tudok, hogy a bátyám most ment ahhoz a lányhoz utoljára – ült le végül a fotelba. – Azt mondta, még egyszer megpróbál beszélni Nikivel. Igyekszik meggyőzni őt arról, hogy menjen el vele Londonba. Ha viszont ismét kosarat kap, akkor elfelejti örökre.

Mahmudból feltört a nevetés. Ismerte a fiát, tudta, hogy ez nem lesz olyan egyszerű… Egy olyan nőt elfelejteni, aki ilyen hatással van rá, szinte lehetetlen lesz.

– Mit gondolsz, elmegy vele Angliába?

– Fogalmam sincs. Amikor a bátyám eljött hozzám, arra kért, adjak tanácsot – sóhajtott. – De mit mondhattam volna neki? Nem bíztattam őt, hiszen Niki már annyiszor visszautasította a kérését, hogy fogalmam sem volt, mit mondhatnék – magyarázta. ¬– Végül azt tanácsoltam neki, amit én tennék. Menjen el hozzá újra, és állítsa kész tények elé. Vagy vele tart az angol fővárosba, vagy ha nem, akkor végleg lemond róla, és megszakítja vele a kapcsolatot.

– Te tényleg ezt tetted volna?

– Azt nem tudom, hogy tényleg megtettem volna, de valamit mondanom kellett neki, mert már teljesen kikészült…

– A bátyád szereti azt a lányt, ez nem kétséges… – sóhajtott az öreg.

– Ja, nem is ez itt a kérdés, hanem hogy Niki szereti-e őt annyira, hogy feladja az életét érte?

Ebben a pillanatban megszólalt Yussuf telefonja. A kijelzőn Ahmet neve volt olvasható.

– Ő az – mondta az apjának majd felvette a készüléket. – Szia, szupersztár! – köszönt bele, hangja bizakodóan csengett.

Ahmet viszont hallgatott egy darabig, majd halkan szólalt meg, s közben érezni lehetett, hogy a könnyeivel küszködött.

– Nem megyek most haza, Yussuf, egyenesen visszatérek Londonba.

– Arról volt szó, bármi történjék is, hazajössz… Vele vagy nélküle, de idejössz.

– Tudom, de más terveim vannak – csuklott el a hangja.

– Ahmet, mi van a lánnyal? Újra nemet mondott? – kérdezgette az öccse, de a férfi nem válaszolt a feltett kérdésekre. – Mondj már valamit, az istenit!

– Hamarosan találkozunk. Viszlát, öcskös – nyomta ki a készüléket.

Yussuf értetlen fejet vágva nézett apjára.

– Na, mit mondott? Eljön vele a lány? – kérdezte az öreg Jemel kíváncsi tekintettel.

– Fogalmam sincs… nem mondta… – hajtotta le a fejét, s közben mérhetetlen szomorúság járta át. Azt gondolta, hogy az a magyar lány újra kikosarazta a bátyát, aki emiatt teljesen összeroskadhatott. Ahmet mindig betartotta, amit ígért. Azt mondta, hogy amint végez Magyarországon, hazautazik a családjához, és onnan megy tovább Londonba. Ha Niki vele tart majd, akkor azért, hogy bemutassa végre az apjáéknak, ha pedig nem jön el vele, akkor meg azért. De vajon mi történhetett abban az országban, hogy a bátyja megszegte a szavát?

Yussuf sóhajtva nézett fel, azonban a tekintete megakadt az apja komor arcán.

– Bármi is történt abban az országban, az élet megy tovább, fiam. A bátyád meg majd egyszer elmondja nekünk, amint beletörődik a lány döntésébe.

– Bármi is történt Magyarországon, az ott is marad. Az az ő közös titkuk lesz… – állt fel a fotelból Yussuf. – Ahmet pedig sosem fogja elmondani senkinek – hagyta magára a férfit.

***

Niki a barátnője nappalijában álldogált, mint akit odaszögeztek a padlóhoz. Tekintete az ablakon át az udvarra révedt, ahol a decemberi szél meg-meglibbentette a kopasz fák vékony ágait.

Karját a mellkasa előtt gondosan keresztbe fonta, gondolatai messze kalandoztak és érezte, hogy most valóban sok minden meg fog változni az életében. Képes volt elhagyni a férjét, így végre megszabadult a vállára nehezedett súlytól. Mégis félt kissé ettől a szabadságtól, hiszen eddig úgy élte az életét, ahogy azt mások megkövetelték tőle, most viszont csak magára számíthatott.

Ahmetre gondolt, az együtt töltött időre, és az utolsó beszélgetésükre a hotelben. Már azelőtt látta a férfi tekintetében az aggodalmat és a kétségbeesést, mielőtt bármit is mondott volna neki…

Egy olyan embertől búcsúzni, akit igazán szeretsz, sosem könnyű, legyen az egy barát, vagy egy szerető… de még nehezebb hátrahagyni a múltat, mely valamikor egyfajta biztonságot adott neked. Félelmetes érzést kelt az emberben, amikor farkaszemet néz a választott jövőjével és a bizonytalansággal. De azt is tudta, hogy nincs már sok ideje, és el kell indulnia az általa választott úton, hiszen ez most teljes mértékben az ő döntése volt. Tudta, hogy már nincs visszaút.

Visszaemlékezett minden egyes percre, melyet Ahmettel töltött. Eszébe jutott az első találkozásuk Bordeauxban, a játékos párnacsata, mely elindított benne valamit… Az első csókjuk, ami arra ösztökélte őt, hogy pozitívan lássa a jövőjét.

Gondolata ezután az első együtt töltött éjszakájukra tévedt. Még most is érezte a férfi finom csókjait a testén, lágy érintésének minden egyes pillanata a bőrébe égett.

Fájdalmas és gyönyörű emlékek…

És ott volt az utolsó találkozásuk pillanata, amely csak egy órával ezelőtt történt, mégsem tudott minden egyes percet felidézni. Látta Ahmet tekintetét, melyet a félelem és a kétségbeesés uralt. Szinte tapintotta a feszültséget, mely a testéből áradt. Még most is tisztán hallotta a férfi hangját ahogy kimondta a szavakat, s melyek eldöntötték a jövőjét….

Csak másodpercek teltek el Ahmet kérdése és az ő válasza között, mégis, mintha óráknak tűnt volna. A csendben minden egyes szívdobbanásukat hallani lehetett. A két szív egyszerre dobbant, s egyszerre állt meg…

– Nikol! Ne csigázz! Hogy döntöttél? – hallotta újra a férfi kérdését felcsendülni a fülében.

Pattanásig feszültek az idegek, mire végül megszólalt.

– Szeretlek téged, Ahmet Seria-Jemel. De még most is úgy gondolom, hogy az a világ nem nekem való… – ekkor két puha keze közé fogta a férfi arcát, és mélyen a fájdalommal átitatott szemébe nézett. – De rájöttem, hogy nem tudok nélküled élni, hát jöjjön, aminek jönnie kell. Veled tartok Londonba!

Ez a pár szó ismét mosolyt csalt az arcára, hiszen tudta, hogy boldoggá tette a szerelmét. Érezte, amint a feszültség elpárolgott a férfi testéből, helyét átvette a boldogság és egyfajta édes mámor.

Nem akart visszanézni a múltjára, és lehet, hogy önzőség volt a részéről, de nem érdekelte Sándor fenyegetőzése sem. Szerette a labdarúgót, nem akarta elveszíteni őt. Hiába nézte a kapcsolatuk rossz oldalát, a mérleg nyelve valamiért mindig Ahmet irányába dőlt. Ezért döntött úgy, hogy elutazik a férfivel Londonba.

A szállodából végül visszatért Dalma házába, hogy összepakolja a ruháit. Közben megírta a felmondását, majd egy megcímzett borítékba csúsztatta azt, és megkérte barátnőjét, hogy adja fel a levelet a postán. A nő készségesen segített Nikinek, nem csak ebben, de még a ruháit is szívesen csomagolta be a lány táskájába. Nem mintha el szerette volna küldeni őt a házból, de boldogság járta át a szívét, mert bízott abban, hogy a barátnője végre nyugalomban és szeretetben élhet egy olyan férfi mellett, aki komolyan szereti őt.

Niki még mindig a szobában álldogált, mellette az összekészített bőröndje, és a kert felé nézett. Szemében megcsillant egy könnycsepp, úgy érezte, mintha örökre búcsút mondana a hazájának, a barátnőjének, a családjának. Pedig még az anyjának meg sem mondta, hogy elköltözik, s csak látogatóba jön majd vissza Magyarországra. Tulajdonképpen semmit sem mondott neki, mert tudta nagyon jól, hogy Júlia nem tolerálná a kapcsolatát Ahmettel. Pedig lehet, hogy jobb lett volna előbb túlesni ezen a beszélgetésen, minthogy elköltözzön, de most már végül is teljesen mindegy.

Végül a mellette álló bőröndjére nézett, sóhajtott egy mélyet, megfogta a táskáját, és kiment az előszobába. Jocó már ott várta őt, hogy búcsút vegyen tőle.

– Tudtam, hogy helyesen fogsz dönteni – hangja lágyan csengett.

– Remélem, nem bánom meg – húzta el a száját a lány.

– Tapasztalj, élj és szeress – bíztatta a férfi. – És ne feledd, hogy minden okkal történik!

A lány elmosolyodott, ezután lehajolt, megölelte barátját, végül felvette a kabátját, majd kinyitotta a bejárati ajtót. Ebben a pillanatban a fagyos levegő égetni kezdte a bőrét. Visszanézett Jocóra, aki kedves mosolyával tovább bíztatta, lépje végre át a ház küszöbét, hiszen a szerelme várja őt.

***

A búcsú sosem könnyű, még akkor sem, ha az ember tisztában van vele, hogy nem örökre szól. Talán nem is a távozás volt az oka, mert valójában senki életéből sem lép ki végleg, egyszerűen csak kapott egy tisztességes társat maga mellé, és ez inkább jó dolog, mint rossz.

Dalma, aki már az autója mellett téblábolt, elindult a lecövekelt barátnője felé, kivette a kezéből a bőröndjét, és betette a kocsiba, ő maga pedig a volán mögé ült. Legalább kétszer meg kellett nyomnia a dudát, hogy Niki végre megmozduljon, és elinduljon az autó felé.

– Nem a világ végére mész – szólt ki az autó ablakán. – De ha lekésed a gépet, akkor egy darabig nem mész sehová – mosolygott. – És ha jól tudom, egy félisten vár a Clark Hotel előtt… – kacagott fel.

Nikiből is kitört a nevetés, ettől felbátorodott, visszaintett Jocónak, majd beült az autóba. Dalma gázt adott, sietve vitte a barátnőjét vissza a szállodába Ahmethez, hiszen már így is kissé késésben voltak.

A focista már a szálloda bejárati ajtajánál állt, ott várta őket. Amikor a kedvese kiszállt a kocsiból, Ahmet mosolyra húzta a száját, az arca pedig sugárzott a boldogságtól. Látszódott rajta, hogy öröm járja át az egész lényét, s talán most már végre teljes mértékben felfogta, hogy a kedvese igent mondott neki, amit akkor abban a pillanatban el sem tudott hinni. Pedig mennyire reménykedett benne… Olyan érzés járta át, amit sosem érzett. Megkönnyebbült, a feszültség pedig teljesen eltűnt a testéből, valószínűleg a könnye is ezért kezdett folyni. Vagy esetleg az örömtől, ami már abban a másodpercben fellángolt a szívében, és még most is erőteljesen égett. Szinte rögtön fel is hívta az öccsét, hogy elmondja, nem megy vissza Franciaországba. Önzőség volt a részéről, de az első közös perceket szerelme mellett akarta tölteni, és abba nem fért volna bele a kíváncsi családja. Majd elmennek hozzájuk máskor… Tudta, hogy el kellett volna mondania Yussufnak, hogy Nikol végre igent mondott, de ő maga sem volt biztos teljesen a hallottakban, azért inkább nem mondott semmit.

Ahogy Ahmet ott állt az ajtó előtt a táskájával, elég pimasznak tűnt, legalábbis a mosolya erről árulkodott. Mintha azt mondaná: „Győztem, most már az enyém vagy”.

Niki számára meglehetősen vicces volt így látni a férfit, mintha egy kisgyerek tekintene rá, aki megkapta a boltból a hőn áhított játékát.

A lány mielőtt odament volna, elbúcsúzott a barátnőjétől, aki kivette a kocsiból a táskát, majd lecsapta a csomagtartót. Szorosan átölelte Dalmát, és egy köszönömöt suttogott a fülébe, ekkor a könnye kis patakként kezdett folyni az arcán. A nő eltolta a barátnőjét magától, a szemébe nézve mosolygott, végül így szólt.

– Menj – biccentett a fejével a férfi felé, végül ő maga is odaintett Ahmetnek, aki kedvesen bólintott egyet. Ebben a bólintásban pedig minden benne volt, a köszönet, a hála, miközben a tekintetével mintha azt mondaná, ne aggódj, vigyázok a barátnődre.

Dalma mosolygott, ezután visszaült az autóba, végül elhajtott.

Niki megfogta a bőröndjét, és nagy reményekkel telve lépkedett a szerelme felé.

– Készen állok egy új életre… veled – húzta széles mosolyra a száját, miközben óvatosan megcsóválta a fejét, hiszen fogalma sem volt, mi fog kisülni ebből az egészből.

Ahmet közelebb lépett hozzá, lehajolt, ajkaik majdnem összeértek, suttogva lehelte kedvese szájába a mondatot.

– Ha tudnád, mennyire vártam ezt a pillanatot – ezután enyhe puszit lehelt az ajkára. – Menjünk innen végre.

Együtt, kézen fogva indultak a szálloda autójához, mely a repülőtérre vitte őket, hogy elkezdhessék végre a közös életüket élni. A lány tudta, hogy nem lesz könnyű dolga beilleszkednie egy teljesen más életbe, hiányozni fog a barátnője és az anyja is. Ám először a londoni légkörhöz kell valamennyire hozzászoknia, utána rágódhat majd azon, hogyan tálalja az anyjának a történteket, na és persze ahogy Dalma fogalmazott, nem a világ végére megy, bármikor hazajöhet, hogy meglátogassa az itthon maradt rokonokat.

***

A gép menetrend szerint indult, és időre érkezett a londoni Heathrow repülőtérre. Nem volt idő megcsodálni a környéket, Ahmet azonnal leintett egy taxit, és gyorsan berakta a csomagokat a csomagtartóba. Ezután megkérte a barátnőjét, hogy szálljon be, végül ő maga is beült a kocsiba, megadta a címet a sofőrnek és az autó elindult. Nem haladtak gyorsan, hiszen amint a taxi kikanyarodott a főútra, csak lépésben gurult tovább, pár pillanattal később pedig meg is állt.

– Ehhez sohasem fogok hozzászokni – nézett a nőre Ahmet. – Ezen a környéken, na meg a belvárosban is állandóan dugó van – sóhajtotta. – De legalább most már itt vagy velem, pont ezért nem érdekel, ha órákat kell itt gubbasztani – kulcsolta át Niki kezét, aki biztatóan megszorította azt, és rámosolygott a férfira.

Az általában egy órás út most majdnem két órába telt, de annál nagyobb öröm volt kiszállni az autóból Ahmet házánál. A férfi szinte repült a boldogságtól, amikor bekísérte a lakása ajtaján a barátnőjét, ezután visszalépett, és bevitte a lépcsőn hagyott bőröndöket is a házba.

Nikinek a tájat sem volt ideje megnézni, pedig elég mutatós környéken volt a szerelme pillanatnyi otthona. A ház körül minden tele volt fákkal és bokrokkal, ami nyugtatóan hatott a lelkére, hiszen nem a betondzsungel közepére került. Egyelőre ennyivel is beérte, mert tudta, hogy előbb-utóbb meg fog ismerkedni a környékkel.

A férfi háza nem volt nagy, de még két ember részére is óriásinak tűnt, az egybenyitott terek miatt Természetesen a ház egy cseppet sem volt zsúfolásig pakolva mindenféle holmival. Abszolút a modern stílus uralkodott még a bútorokban is. Domináns színként jelent meg a fehér és a fekete, illetve a sötétbarna. A járólap az előszobában és a konyhában fehér volt, a bútor viszont fekete. A nappali és a hálószoba padlózata sötétbarna, a bútorok pedig fehérek.

Ennek ellenére kissé ridegnek tűnt a hely, mintha eddig a pillanatig nem lakott volna itt senki, valahogy egyáltalán nem volt otthonos, pedig Ahmet már hónapok óta itt élt.

A lány túl üresnek találta a házat, de talán csak azért, mert a szerelme nem tartózkodott sokat itthon, így nem is lakta be igazán. A fogason nem lógott kabát, a folyosón nem volt cipő, a nappaliban meg semmi sem volt, ami arra engedne következtetni, hogy lakna itt valaki. Teljesen más volt ez a hely, mint annak idején Bordeauxban.

Persze, hogyan is lehetne belakni egy olyan házat, ahová csak szinte aludni jár haza az ember.

Ahmet látta a kedvese megdöbbent arcát, ez megmosolyogtatta őt. Nagyon jól tudta, hogy mire gondol a barátnője, hiszen maga is sokszor mélázott már azon, hogy mit is lehetne ezzel a házzal kezdeni, hogy kissé otthonosabbnak tűnjön…

– Abban bíztam, hogy te csinálsz belőle majd családi fészket – nézett mélyen a szemébe. – Már így is sokkal szexibb lett az egész lakás, hogy itt vagy – kacsintott kacéran kedvesére, akiből kitört a nevetés.

– Te nem vagy komplett.

– Na, jó – suttogta a férfi –, van benne némi igazság, mármint abban, hogy nem vagyok komplett – egy kis szünet után aztán így szólt. – Szeretnél felfrissülni?

– Az nagyon jó lenne – préselte ki magából a levegőt.

Ahmet megmutatta, merre találja a fürdőszobát, kinyitotta neki az ajtót, ő pedig belépett oda. Meglepetésére itt inkább világos színekkel találta szemben magát. A falon halványbarna mozaikcsempék sorakoztak, a sarokban egy óriási kád foglalta el méltóságteljesen a helyét. A kád melletti falba kicsi mélyedéseket vájtak, legalább hatot, amikben egy-egy kis mécses volt elhelyezve. Egy másik sarokban pedig masszázsos zuhanykabin állt. Mosdókagylóból pedig kettő volt egymás mellett, mindkettő üvegből készült. A bútorok itt is fehérek voltak, de a kiegészítők világosbarnák. A törölközők szépen összegöngyölve sorakoztak a falon lévő polcon, mintha sormintát alkottak volna. Egy hófehér, egy barna, egy hófehér…

Miután jól körbenézett, levetkőzött, és beállt a zuhanykabin vízsugara alá. A víz nagy erővel spriccelt a testére, ez úgy hatott rá, mintha teljesen újjászületett volna. A meleg pedig átjárta egész lényét. Igyekezett, mert szeretett volna minél előbb elkészülni, de annyira élvezte a masszázskabin nyújtotta lehetőségeket, hogy egyáltalán nem volt kedve kijönni a zuhany alól. Végül mégis rávette magát, hogy előbújjon a párás kabin fogságából. Egy finom, puha törölközőt csavart a teste köré, ám csak ekkor döbbent rá, hogy nem hozott be magával egyetlen ruhadarabot sem. Amit levetett magáról, nem volt szándékában visszavenni, hiszen többórás úton vannak túl a ruhái. Így viszont kénytelen volt egy szál törölközőben kimenni a fürdőből.

Résnyire nyitotta az ajtót, és kikukucskált rajta. Nem mintha Ahmet nem látta volna már meztelenül, de valahogy ez most más volt. Mintha tálcán kínálná fel magát…

Kilépett a folyosóra, végigsétált rajta, majd a nappaliba ment, ahonnan a hálószoba nyílt. A férfi a szalonban volt, a kanapén ült, a laptopját nyomkodta. Hirtelen felkapta a fejét, és meglátta a kedvesét. Szemöldökét felhúzta, mély levegőt vett, ezután maga mellé tette a gépet. Karját a feje mögé helyezte, kényelmesen hátradőlt, mintha valami jó műsor lenne készülőben, ám a tekintetét nem volt hajlandó levenni kedveséről.

– Csak a ruhámért jöttem – szabadkozott, de Ahmet nem szólalt meg, csak megnedvesítette nyelvével a száját, és kajánul elvigyorodott.

Niki elindult a háló felé, ahová a bőröndök kerültek, de amint el akart sétálni a kanapé mellett, a férfi kinyújtotta a kezét, és egy mozdulattal az ölébe rántotta őt. A lány meglepődve felkacagott, aztán hangosan szólt rá a férfira, bár mosolya nem tűnt el az arcáról.

– Engedj el, öltözni jöttem!

– Máskor legyél kicsit körültekintőbb, mert nem biztos, hogy fogok tudni uralkodni magamon – felelte, ezután rátapasztotta nedves ajkát a lányéra, s hosszan csókolta őt. Niki testén a törölköző szétcsúszott, ekkor hirtelen odakapott a leesni készülő puha anyaghoz, de a férfi elkapta a csuklóját, felemelte a nyakához kezét, miközben tovább falta húsos ajkait. Felhevült teste köré fonta egyik karját, így még szorosabban magához tudta húzni kedvesét. Érezte, hogy teljesen kezdi elveszíteni az eszét, megőrjítette a szerelme közelsége, de most nem mehetett ennél tovább, bármennyire is szeretett volna. Ennek leginkább az volt az oka, hogy eléggé kényes volt bizonyos dolgokban, és az egyik éppen az, hogy egy hosszú út után illik megtisztálkodnia. Mivel a barátnője már lefürdött, így nem sajátíthatta ki őt.

Végül enyhén eltolta magától a nőt, de az ajkától alig bírt szabadulni. Édes csókja úgy tapadt hozzá, mint a méh a virághoz. Miután Ahmetnek sikerült erőt vennie magán, hogy elengedje kedvesét, segített neki kikecmeregni az öléből, és visszacsavarta testére a törölközőt. Ám a távozó lányról továbbra sem bírta levenni a szemét, közben fejcsóválva szólt utána. – Legközelebb nem úszod meg ennyivel, ugye tudod?

– Legközelebb majd figyelmesebb leszek – kacagta kissé lihegve, ezután becsukta a háló ajtaját.

Mivel a lakásban elég meleg volt, végül egy rövidnadrágban és egy lenge, ujjatlan pólóban lépett ki a nappaliba, haját pedig befonta, mely rubintként csillogott a lámpa fényénél. Ahmet nem volt a nappaliban, de lehetett hallani a fürdőszobában a víz csobogását. Egyértelmű volt, hogy ő is tusolni ment.

Niki leült a kanapéra, még egyszer végigsiklott a szeme a szobán, és sóhajtott egy mélyet. Nem sokkal később a férfi is csatlakozott hozzá. A tőle már szinte megszokott módon, csak egy melegítőalsóban volt, amikor megtámaszkodott a nappali boltíve alatt. Lábát keresztbe tette, a kezét a mellkasa előtt lazán egymásba fektette. Hosszú percekig bámulta a nő kecses alakját, majd kissé hunyorítva, kellemes, halk hangon szólalt meg.

– Még van pár szabad napom, mielőtt visszamegyek focizni. Mit szólnál, ha ebben a pár napban elutaznánk valahova? – biccentette oldalra a fejét.

– És mégis hová? – kíváncsiskodott Niki, miközben a férfi ellökte magát a faltól, és leült mellé.

– Arra gondoltam, bemutatlak a szüleimnek, utána pedig elmehetnénk Marokkóba – villantotta meg újból azt a pimasz mosolyát.

– A szüleidnek? – a nő arcán jól látható volt a döbbenet, pedig tudta, hogy előbb-utóbb sor kerül majd erre a találkozóra, de azt álmában sem gondolta volna, hogy ilyen hamar. Nem is nagyon tudott megszólalni, csak ült ott tátott szájjal, és a férfi arcát pásztázta.

– Nem kell megijedni, a szüleim nem esznek embereket – kuncogott.

– Azt gondoltam, csak… nem gyors ez egy kicsit?

– Gyors? – vágott meglepett képet. – Nikol, én hónapokat vártam rád… Az apámat és az öcsémet már megöli a kíváncsiság.

– Igen, tudom, de… – akad benne a szó.

– Mon chéri… Nem a kezedet kértem meg, csak szeretnélek bemutatni a családomnak. Előbb-utóbb úgyis sor került volna erre, essünk túl rajta gyorsan.

Niki nem szólalt meg, csak bólogatott. Tudta, hogy Ahmetnek igaza van, jobb túlesni ezen minél előbb. Hátha kiderül, hogy a valamelyik családtagja nem támogatja majd a kapcsolatukat. Egy katolikus lány, aki nem hisz Istenben, és ráadásul még el is vált… És egy muzulmán férfi… Két teljesen más élet, két teljesen más kultúra… Minden bizonnyal érdekes lesz, mi sül ki ebből a családlátogatásból.

– Beszélek anyámmal, hogy holnap meglátogatjuk őket. Este pedig már a Marokkóba tartó gépen leszünk, és eltöltünk pár kellemes napot ott. Csak mi ketten – kacsintott Ahmet, kedvese pedig féloldalas mosolyra húzta a száját, így jelezve, hogy beleegyezik a kiruccanásba, ám a családi látogatás miatt egy cseppet sem nyugodt.

Ezután a férfi odasétált hozzá, megfogta a kezét és felhúzta a kanapéról. Lehajolt, lágyan megérintette a száját, majd egyre vadabbul kezdte falni vérvörös ajkát. Heves csókcsatájuk felfűtött érzelmi táncba csapott, miközben együtt szelték át a nappali szőnyegét, egészen a hálószoba ajtajáig, ahol Ahmet a falnak nyomta kedvesét. Lihegve szakadt el édes ajkától, melyet egy hangos nyögés kísért, mintha fájt volna neki ez a mozdulat.

– Erre ráérünk később is – zihálva lépett egyet hátra, de a tekintetével folyamatosan Niki arcát figyelte, aki kíváncsian méregette őt. – Telefonálnom kell – nevette el magát.

– Telefonálj – mosolygott a lány.

– Élvezed, igaz? – csóválta meg a fejét Ahmet.

– Mit?

A férfiből hangos kacagás tört fel, majd hirtelen abbahagyta, visszalépett szerelméhez, és vad csókjával újra elborította Niki száját.

Mikor már teljesen elmerültek egymásban, az édes pillanatot megszakította a csengő.

– Ne már – nyögött fel Ahmet, aki igyekezett elszakadni szerelme mézédes ajkától.

Niki hangosan felnevetett, a férfi pedig gyors léptekkel haladt a bejárat felé, ahonnan néhány perccel később egy dobozzal tért vissza.

– A vacsora tálalva – nyitotta fel a pizzásdoboz tetejét.

***

Reggel Niki nagyon izgatott volt amiatt, hogy vajon mi fog történni Bordeauxban. Nem mintha először járt volna ott, na de akkor Ahmethez ment, és nem a szüleihez. Mondjuk azon a hétvégén eléggé jól érezte magát abban a városban. Kikapcsolódásra vágyott, távol a férjétől, a gondjaitól és megkapta. Persze ehhez Ahmet is kellett, aki mindent megtett annak érdekében, hogy elszórakoztassa őt, és feldobja a hangulatát. Ezek a kedves pillanatok teljesen a szívébe égtek, és kitörölhetetlenek lettek. Életében talán annak a hétvégének a végén zavarodott össze leginkább, az volt az a két nap, mely elindította őt egy úton. Egy olyan úton, mely talán egy felhőtlen boldogsághoz vezet.

Megérintette az ajkát. A férfitől kapott első csókot még most is olyan frissnek érezte, mintha nem telt volna el azóta majdnem egy év… Forró volt és édes, ráadásul tele volt reménnyel.

Korán indultak a repülőtérre, hogy ebédre megérkezzenek a szülői házba. Amikor felszálltak a repülőre, a nő kissé elbizonytalanodott, pedig tudta, hogy nincs rá oka.

Ahmet két karja féltőn ölelte őt, amikor pedig a szemébe nézett, még csak meg sem kellett szólalnia, mert a tekintete mindent elmondott. Abban a pillantásban minden benne volt, úgy ragyogtak mindketten, mintha csak ők lettek volna az egész világon. Már most együtt álmodták a közös jövőjüket, egymásnak adták a szívüket. Mindketten tudták, hogy mit akarnak, azt hogy az egymás iránt érzett szerelmük a sírig tartson. Vagy még azon is túl…

De ahogy Niki gondolatai egyre mélyebbre zuhantak, a repülőgép is ereszkedni kezdett a bordeaux-i repülőtér felé, ez volt az a pillanat, amikor a szíve a torkában kezdett dobogni. Megpróbált mély levegőket venni, de úgy érezte, ez semmit nem segít rajta.

Miután beszálltak a taxiba, és az autó egyre közeledett Ahmet szüleinek a háza felé, már a gyomra is diónyira zsugorodott, a kezéről pedig csöpögött a víz.

– Azt hiszem, rosszul leszek – nyögte, s közben a gyomrához kapott, ahogy a taxi megállt egy hatalmas kertes ház előtt.

– Nyugodj meg – puszilta meg az arcát a férfi és kiszálltak az autóból. – Nem lesz semmi baj – nyugtatta tovább. – Sóhajts mélyeket.

Ahmet biztatóan megfogta a Niki kezét, aki remegő lábakkal indult a kapu felé. Az ajtóban már megpillantottak valakit. Yussuf volt az, a focista öccse, de mire odaértek a bejárathoz, a család többi tagja is ott várakozott. Izgalmas pillanatok következtek.

A férfi először az apjának mutatta be barátnőjét, aki európai módon, kezét nyújtva üdvözölte őt. Niki elmosolyodott, mintha kissé kezdett volna megnyugodni. Hiszen, ha a férfi elfogadja őt, akkor a többiekkel már nem lehet gond. Nem igaz?...

Mahmud mellett a kisebbik fia állt, aki fülig érő szájjal, bambán bámulva méregette. Legszívesebben átölelte volna, hiszen borzasztóan örült, hogy végre megismerheti azt a lányt, akiről a bátyja állandóan csak áradozott. Ám tudta, hogy ezt nem teheti meg, hacsak nem akar hátulról egy taslit kapni az apjától, úgyhogy ő is csak a kezét nyújtotta felé.

– Örülök, hogy megismerhetlek.

Yamina puszival köszöntötte az ismeretlen nőt, de a mosoly ebben az esetben elmaradt, Niki ridegnek érezte a lányt, emiatt megint elillant a nyugalma. Mikor Fatmához léptek, gyomra újra összeszorult. Az asszony arcáról semmit nem tudott leolvasni, csak állt ott mogorva tekintettel, úgy méregette a fia választottját. Aztán mintha erőt vett volna magán, megszólalt.

– Üdvözöllek – tekintetét hirtelen Ahmetre felé kapta, hozzá fűzte a következő szavait. – Gyertek be, biztosan elfáradtatok, és az ebéd is hamarosan elkészül – majd nyomott egy puszit fia arcára, és elsőként lépett be a házba. A többiek követték őt, Fatma viszont vissza sem nézett, egyenesen a konyhába igyekezett. Mahmud pedig bekísérte a fiát és annak barátnőjét a nappaliba. Yussuf persze velük tartott, nem szeretett volna lemaradni semmiről, ám a húguk inkább az anyja után ment, magukra hagyva a férfiakat a leendő sógornőjével. Mahmud leült a fotelba, a többiek pedig a hatalmas, párnákkal díszített sarokkanapén foglaltak helyet.

– Mondja, kedvesem, hogy érzi magát? – mosolygott a férfi. Niki Ahmetre nézett, de látta az arcán, hogy ő sem érti ezt a kérdést.

– Köszönöm, jól.

– Nem – mosolyogta. – Jelenleg, hogy érzi magát?

Ez meg miféle kérdés? Mit lehet erre mondani? – futottak át a nő agyán a gondolatok, végül megszólalt.

– Azt hiszem, zavarban vagyok – sütötte le a tekintetét. Szerelme ekkor megfogta a kezét, és biztatásképen megszorította.

– Nos, azt látom – köszörülte meg a torkát Mahmud. – Mégis úgy vélem, beszélnünk kell valamiről – dőlt előre a fotelben, mintha nem szeretné, hogy a konyhában tartózkodók tudomást szerezzenek a következőben elhangzó mondatokról. A nő összeráncolta a szemöldökét, majd finoman közelebb hajolt. Kíváncsi volt, vajon mit akarhat mondani neki az idősebb Seria-Jemel.

– Hallgatom – felelte kíváncsisággal a szemében.

– Tudja, a feleségem amolyan… Hogy is mondjam… Régimódi, hagyománytisztelő asszony. Muzulmán származása miatt nem igazán tudott sosem beilleszkedni az európai közegbe, így elfogadni sem tud bizonyos dolgokat – nézett a férfi Niki szemébe, aki szinte teljesen biztos volt benne, hogy Mahmud mire akar kilyukadni. – Szóval bármit is kérdezzen magától, kérem, ne említse meg, hogy elvált.

A nő szíve vadul dörömbölni kezdett a mellkasában.

– Az apád tudja? – kapta a fejét Ahmet felé, tekintete riadt volt, de Mahmud nem várta meg a fia a válaszát.

– A fiammal mindent megbeszélünk, nincsenek titkaink egymás előtt – dőlt vissza kényelmesen a fotelbe, majd hozzátette. – Én nem vetem meg magát emiatt. Nem sikerült a házassága, ez természetes dolog. A mi világunkban is vannak válások, csak Fatma még a régi kor szerint él, és azt vallja, hogy egy nőnek ki kell tartania a férje mellett, bárhogy is legyen… Én viszont azt mondom, jól tette, hogy elvált, és örülök, hogy most itt van – Niki nyelt egy nagyot, szóhoz sem jutott. – Örülök, mert a fiam boldog, és ha ő az, akkor én is – sóhajtott. – Tudom, hogy mindketten boldogok lesztek együtt – nézett Ahmetre, majd a tekintetét újra a lányra szegezte. – Maga fogja igazán boldoggá tenni a fiamat, ebben egy percig sem kételkedem – vigyorgott a bajusza alatt a férfi.

– És ezt csak így… – tekingetett zavartan a nő. – Csak ennyiből? – nézett végig magán.

– Az apám jó emberismerő – mosolyogta Ahmet.

Niki nézte egy darabig az idősödő férfit. Ahmet elmondta a neki, hogy az apja valamikor focizott, de már rég visszavonult. Azóta kissé megpocakosodott, bajuszt és szakállt is növesztett, ám az látszódott, hogy minden nap kellő időt tölt az ápolásával.

Bölcs férfi lehet – gondolta, majd mosolyra húzta a száját, hiszen jól esett neki Mahmud kedvessége.

– Köszönöm, hogy bizalmat szavaz nekem – súgta.

Ekkor lépett a nappali ajtajához Yamina.

– Elkészült az ebéd – mondta, majd gyorsan távozott is onnan. A lány angol kiejtése nagyon jó volt, semmilyen akcentus nem érződött ki rajta, nem úgy, mint Fatmának.

Mahmud felállt a fotelból, és összedörzsölte a tenyerét.

– Bármilyen természetű is az én drága feleségem, egy biztos, nagyon jól főz – mosolyodott el. – Menjünk enni – mutatott az ajtó felé, és előre engedte fia párját.

Yussuf mutatta az utat, Ahmet pedig Niki után ment, de mielőtt a focista kilépett volna a nappaliból, az apja megveregette a vállát, egymásra néztek és összemosolyogtak. Mindketten tudták, hogy az idősebb férfi bizony büszke fia választottjára, a mosoly pedig konkrétan dicséretnek szólt.

***

Az ebéd csendesen telt. Fatma mindent a hatalmas étkezőasztalra pakolt, így nem kellett felállnia, csak azután, miután mindenki jóllakott. Szépen sorakoztak a sültek, és a saláták, na meg kétféle köret is készült.

A szokásukhoz híven először Mahmud szedett az ételből, őt követte Ahmet és Yussuf. Utánuk mindig a vendég, így Niki szedett pár falatkát a kuszkuszból, és hozzá egy kis sült csirkehúst, majd egy kanál salátát. Miután leült, Yamina és az asszony is vett az ételből, s csak ezután láthattak hozzá az evéshez.

Fatma valóban híve volt az arab kultúrának, csak egyetlen dolgot nem tartott, mégpedig azt, hogy ő és a lánya külön egyenek a férfiaktól. Eleinte, amikor összeházasodtak Mahmuddal, akkor egy darabig egyedül evett a konyhán, mert a szülei erre tanították, ám a férje nem nézte ezt jó szemmel. Mindig azt mondta neki, hogy azért vette feleségül, hogy minden egyes pillanatot megosszanak egymással. Végül Fatma beadta a derekát, azóta egy asztalnál eszik a férfiakkal, ahogy Yamina is. Viszont azt megköveteli, hogy mindenki időben üljön le, és a nagyobb ünnepek alkalmával a család együtt ebédeljen, vagy vacsorázzon. Ez alól csak Ahmet lehet kivétel, hiszen az ő időbeosztása nem alkalmazkodik a muszlim ünnepekhez.

Niki lassan falatozott, kissé kényelmetlenül érezte magát Fatma asszony szúrós tekintetétől, aki szinte egész étkezés alatt őt bámulta.

– Talán nem ízlik? – kérdezte Ahmet anyja kissé csúfondárosan.

– De igen, nagyon finom – suttogta.

Mahmud megcsóválta a fejét, megköszörülte a torkát, jelezve ezzel a feleségének, hogy ne lépje át a határokat. Így Fatma tovább folytatta az evést. Egy kis idő elteltével azonban újra megszólalt.

– Hogy ismerkedett meg a fiammal?

A lány először meglepődött a kérdésen, és hirtelen nem is tudta hogyan fogjon bele a válaszba, csak az lebegett a szeme előtt, amit Mahmud mondott neki, hogy ne említse meg a házasságát.

– Egy közös ismerősünk révén – nézett az asszony szemébe, de amint meglátta, hogy az szinte villámokat szór felé, gyorsan elkapta a tekintetét.

Fatma ezután a fiára nézett, aki franciául kezdett beszélni az anyjához. Valószínűleg elmondta, hogy Jocó volt az a közös ismerős, de Niki csak azért tudott erre következtetni, mert Ahmet kimondta a férfi nevét.

– Sajnálom azt a fiút – folytatta Fatma. – És mondja, kedves, maga dolgozik valahol?

– Ápolónő voltam Magyarországon.

Ahmet anyja furcsa pillantásokat vetett a nőre. Olyan volt, mintha kissé megvetné őt emiatt. De amikor újra megszólalt, Nikiben megfagyott a vér.

– Volt? – kérdezte egyfajta furcsán gúnyos hangnemmel. Mintha azt mondta volna, hogy végül is most már nem kell dolgoznia, mert megfogta a fiamat…

– Én… – dadogta.

– Nem akarom, hogy dolgozzon, legalábbis most még nem – vágott az anyja szavába a fia, az asszony pedig franciául folytatta.

– Te akarod eltartani őt? – hangja dühös volt. – Nézd meg, mi lett azzal a másikkal is…

Ahmet nyelt egy nagyot, s bár Nikinek fogalma sem volt, miről beszélnek, az jól érzékelhető volt, hogy a levegő megtelik feszültséggel. Aztán Fatma a nőre pillantott, de nem váltott angolra, továbbra is franciául beszélt.

– Meg kell tanítani ezt a lányt franciául…

– Hogy jön ez most ide, anya! – csattant fel Ahmet.

– Úgy ahogy ez a…

– Fatma! – szólt rá a férje, akinek az arckifejezése egyre dühösebb lett.

– Ha ez a lány az én menyem akar lenni, akkor tanuljon meg franciául! Nézd meg, egyáltalán nem érti, mi folyik körülötte – válaszolt a férjére nézve, majd mintha mi sem történt volna, folytatta az ebédet.

– Talán jobb is! – morgott Ahmet.

– Szerintem nem nehéz kitalálni, mi folyik itt – morogta Yussuf, közben az anyja tekintetébe fúrta a sajátját.

Bár Nikinek tényleg fogalma sem volt, hogy miről beszélhettek, de egy dologban biztos volt, hogy ő volt a téma. Egyre kényelmetlenebbül érezte magát, így letette a villát és a kést a kezéből, jelezve, hogy befejezte az ebédet, majd hátradőlt a széken. Ahmet is ugyanígy tett, s az asztal alatt újra biztatóan megfogta kedvese kezét, aki úgy remegett, mint a nyárfalevél.

– Nincs semmi baj – suttogta angolul, hogy megnyugtassa őt, de úgy érezte, nem igazán járt sikerrel, ezért így folytatta. – Köszönjük az ebédet, mama, de mi hamarosan indulunk tovább.

– Hát igen… Gondolhattam volna, hogy máris mentek. Mostanában a fiam valamiért állandóan kerül engem. Tudtam én, hogy egy nő lapul meg ennek a hátterében, és igazam lett – nézett számonkérőn fiára, de ő csak megcsóválta a fejét, mert nem akart belemenni egy újabb vitába az anyjával.

– A sofőr majd kivisz benneteket a reptérre – biccentett a fejével Mahmud, aztán dühös pillantást vetett a feleségére. Az arcára egyértelműen rá volt írva minden gondolata, ami Fatmának szólt, emiatt ő lehajtotta a fejét, s bűnbánóan ült tovább a székében.

***

Miután a pár elköszönt Ahmet szüleitől, Fatma, Yamina és Mahmud is visszamentek a házba, de Yussuf az udvaron maradt segíteni bepakolni a bőröndöket az autóba. A lány már beült a hátsó ülésre, most hogy nincs a közelében szerelme anyja, valahogy megkönnyebbülve érezte magát. Végre túl volt a kínos családlátogatáson, bár tudta, hogy leendő anyósát nem nyerte meg magának, a többiek azért kedvesek voltak vele. Végül az ablakon át bámulni kezdte a két testvért, akik épp beszélgettek egymással.

– Öregem, ez azért durva volt még anyánktól is… – kezdte Yussuf.

– Tudom, hogy haragszik rám, de meg kell értenie, hogy már nem tudok akkor jönni, ha csettint – felelte a testvére. – Nekem is megvan a magam élete.

– Nem is akármilyen – biccentett a kocsi felé az öccse, és széles vigyorra húzta a száját.

Ahmet is elmosolyodott, és egy szerelmes pillantást vetett az autóban ülő lány felé. Ebben a pillanatban teljes mértékben megszállta a nyugalom. Alig bírta levenni a tekintetét róla, de végül visszafordult öccséhez.

– A mama mindig tudja, hova szúrjon, hogy fájjon, hogy bűntudatom legyen. De ahogy Nikollal bánt, az már tűrhetetlen…

– Majd megbékél, mást nem tud csinálni – állt meg a bátyja mellett a fiú. – Vagy beletörődik, vagy beleőrül… – lökte oldalba a fivérét, és elnevette magát. Aztán megfogta az utolsó táskát is, és betette az autó csomagtartójába, majd lecsukta azt. – Vigyázzatok magatokra – fogott kezet a bátyjával, utána megölelték egymást, Ahmet végül beült a kocsiba. Niki odaintett Yussufnak amint a sofőr gázt adott, s nem sokkal később elhagyták a Jemel ház udvarát.