SZEPES MÁRTON

DARUKIRÁLYFI

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

Vallíszia mentsvára

Pict

Szalvátia ünnepel

Pict

A medalion

Pict

Daru születik

Pict

A daru futása

Pict

Az éhes róka

Pict

A vidám kabócák

Pict

Az igazmondó szarka

Pict

A pillangók bálja

Pict

Hírt hoz a szarvas

Pict

A gondoskodó gólya

Pict

A fehér hermelin

Pict

A repülőhal

Pict

Az öreg pásztor

Pict

A káprázatos páva

Pict

Az ökörszemek

Pict

A megváltás

Pict

Szalvátia ifjú királya

Pict

VALLÍSZIA MENTSVÁRA

Elbúcsúzott a nap és nyugovóra tért;

Hadd húzza magára az álmos táj a dért.

A szunnyadó vidék tintaszín dunyháján

Porszemnyi csillámok remegtek meg csupán.

Az égi óceán a mélybe invitált

Ezeregy álmokat és megannyi imát.

Az éji vitorla suttogásba sejlett,

Ahogy a szél vívott a fákkal küzdelmet.

Zálogjukat nyújtva a sötét lepelnek

A vágyak titokban hajóútra keltek,

S keggyel a farkasok hívó szava iránt

A márványtestű hold mutatta az irányt.

Szilaj hegyek lánca, mint fogsor, úgy kiállt.

Köztük, a holdfényben egy tó vize kivált.

A tó ezüstjében ódon vár ácsorgott;

Vallíszia szíve száz csillagot vonzott.

A vár ablakából áradt a gyertyafény,

Száz csillaghoz simult a tó hideg vizén.

S míg az erőd körül a fények táncoltak,

A hálószobákban fohászok fakadtak.

Kivéve, melyben épp a király neje szült,

Fájdalmas kínokat méltósággal eltűrt.

Bába és segédje nem imádkozhatott,

Hisz körülugrálták a világrahozót.

Így ment ott a szülés hajnalba nyúlóan,

Senki sem volt képes aludni nyugodtan.

Várták a gyermeket: a fiút vagy leányt,

Hogy a jövőről majd egy köd-leplet leránt.

Jöttével a király és vele tán a nép

Látják majd sorsukat, hogy jó sodorba lép.

Egész Vallíszia remélte a csodát,

Várta a végzetét szemhunyás hiányán.

Kint a szülőszoba zárt ajtaja előtt

Őr állott morcosan és kérdte az Időt,

Szólítja-e most már, hogy végre leléphet:

Öreg ő már ehhez, és mikor pihenhet?

Ekkor nyílt az ajtó: a fürösztő szaladt,

Csodás hírét vinni erős kis leánynak.

A királyhoz futott, vissza dehogy nézett,

Hiszen az éjszaka látott bőségeset.

Segédjét követve kilépett a bába,

Az öreg meg lesett mögé, a szobába.

Nézte és kutatta, hol fekszik a gyermek,

Kap-e az anyjától elég szeretetet.

Meggyőzte a látvány, gondolta, elmehet,

S másik őrt váltani helyébe kéretett.

A bába szívesen ejtette útjába,

Jött is az új silbak, kopogott csizmája.

Váltásban a helyét őneki átadta,

Tanáccsal, paranccsal s jó szóval ellátta.

De amíg bandukolt a hajléka felé,

E gondolat vágott kard éleként belé:

„Nem ismerem én ezt az újonc őrszemet.

Miként került hozzánk, és honnan érkezett?”

Gyanús lett bíz neki a regruta strázsa,

Nekieredt, loholt, majd elszállt sisakja.

Felfelé a lépcsőn, loholt a toronyba,

Hol úrnőjét hagyta leányát karolva.

A lépcsőket szedve hallott sok jajgatást,

Királyi üvöltést s csendülő kardcsapást.

A szobához érve kitárult a szeme,

Ahogy a bősz király a családját védte.

Jobbjában kardjával szúrni volt tétova,

Mert a strázsánál volt a gyermeki pólya.

Benne az újszülött sikított féltében.

Anyja az ágyán sírt sápatag fehéren.

A király a kardját eldobta, jelezve:

Nem kíván támadni, ő békét szeretne.

Túszhelyzet volt ez már, erre ért a bába,

Szoknyáját emelve, iramtól zihálva.

Érezte, hogy ők mind a lator foglyai,

Kétségbeesetten, nem mert hát moccanni.

A megriadt apa maga mögé nézett,

Gondolt ő magában boszorkát, lidércet.

No de csak a bába és az öreg volt ott.

A királyba – mégis – hirtelen fagy állott.

A gyermek rablója, hisz nem volt ostoba,

Tőrjével sunyi-mód szúrta őt gyomorba.

Emettől a király megrendült, elesett,

S térdének támaszán nyugalmat keresett.

Asszonya kiáltott, féltette az urát,

A vár kőfalai elfojtották hangját.

A briganti ekkor tőrjére harapott,

És irányba vette az üvegablakot.

Kezében királylány, a szájában fegyver,

Rabló a toronyból így iszkolt volna el.

A torony ablakát egy svunggal kitörte,

S gyanakvó szemével kinézett belőle.

Ámde az öreg őr meglendült időben,

Nem volt nála bátrabb távol e vidéken.

Öt lépés sem kellett; ott termett a bajnál,

A királylányt rejtő, gömbölyded pólyánál.

Megmarkolta gyorsan, hogy azt elragadja,

Ám végül fürgébb volt a gonosz bitangja.

Ő is rántott egyet, hogy messze szökhessen,

Oda, hol várták őt: távoli keleten.

Ezzel az öregúr egyensúlyát vette,

Bár még ő maga sem látta ezt előre.

A rabló maga is eleshetett volna

Az öreg gárdista megnyugovására.

Ellenben ehelyett az ablaknak esett,

Ahol nem volt már más, csak egy lyukas keret.

Kizuhant a gonosz és vele a csöppség,

A bábája viszont közbelépett tüstént.

Felemelt karokkal szemeit lehunyta,

S hajdani szavakat ismételt suttogva.

Védő varázst mondott, hogy a pólyást mentse,

Óvja a hitványtól, s ami balszerencse.

Csalfa szándékokat mindig megtorolja,

Legyen erényének hű oltalmazója.

Becstelen svihákot tanítsa móresre,

Gyermekként, asszonyként végsőkig megvédje.

Szavai fogytával kinyitotta szemét,

S szívében a lánynak biztonságot remélt.

Varázsszavaira így tűnt el a rabló,

Lett belőle több is; talán negyven szajkó.

A zuhanó pólyát a szajkók elcsípték,

S felkapták könnyedén, akár egy kiscsibét.

Elrepültek messze a királyi sarjjal,

Ott hagyták a várat a feljövő nappal.

Így nem fúlt a tóba az újszülött gyermek,

Akit a szülei végleg elvesztettek.

A király még fájta napközben a sebét,

De estére aztán kiadta a lelkét.

A hősi szelleme ki tudja, hova szállt,

Országát elhagyta a könnyed vidámság.

A királyné pedig hosszú gyászba vonult,

S mélységes bánata tétlenségbe borult.

Nos, Vallísziával, hogy mi történhetett?

Egy költő majd versbe foglalja esetleg.

Eldalolja benne, hogyan nőtt a gondja,

Pergamen térképen miként lett a sorsa.

SZALVÁTIA ÜNNEPEL

Maroknyi év telt el, tucatnyi is talán,

Mikor Vallíszia északi oldalán,

A szomszéd királyság ünnepségre készült,

Miközben a szellő búzamezőt fésült.

Szalvátia őszi, fenséges lankáin

Úgy nézett le a nap, akár egy baldachin,

Mit a földművesek ékesítettek fel

Szorgos munkájuknak dicső gyümölcsével.

Árusok hadai mezőket szeltek át,

Szekerek derekán hordták a portékát.

Szűk, poros járáson siettek zötyögve,

Hogy elvigyék mindet a nagy ünnepségre.

Jó árat fizetett értük ma a kincstár.

Nyargalt velük gyorsan ló, öszvér vagy szamár.

De nem az arany volt, amire ők gyűltek,

Hanem sokkal inkább mulatni készültek.

Aki nem az úton járt a fővárosba,

Az a folyókon ment a szelet befogva,

Vitorlába csalva, hajóhoz szegezve,

Felúszott sebesen az özönnel szemben.

Árusok érkeztek a legfőbb városba,

Népek gyülekeztek a sokadalomra.

Bőséges jókedvet hoztak ők magukkal,

Így fogadta őket a nemesi udvar.

A királyi család őröktől ölelve,

Mosollyal az arcán sétált a tömegben.

Király és királyné s velük együtt fiuk

Elhagyták e napra az ékes hintajuk.

Mentek a főtérre, a nyüzsgő vásárba,

A vándorszínészek előadására.

Midőn az útjukon könnyedén sétáltak,

Csevegni a néppel néha meg-megálltak.

A királyfi büszkén menetelt előre,

Pirosodott ettől fiatal arcbőre.

Tizenöt lehetett éveinek száma,

Mosolyán meglátszott a fiatalsága.

Cicomába öltve mutogatta magát,

Hitte, hogy mindenki ámulja ruháját.

Leste az emberek csodáló szemeit,

Meg ahogy az apja kezével körbeint.

Tekintetét néha anyjára vetette,

S káprázó szépségét emléknek eltette.

Bár ő úgy gondolta, hogy megörökölte

Ragyogó küllemét végtelen időkre.

Ahogy ők hármasban a főtérre értek,

Virágos esőben trónjaikra ültek,

Hogy megkezdődhessék a napos mulatság,

S a mester megnyissa a ceremóniát.

A díszes eseményt színészek kezdték el

Egy vígjátékukkal és sok nevetéssel.

A nézők serege jól érezte magát,

Míg lassan a darab igen komolyra vált.

Rablók támadtak meg falusi lakókat,

Hogy fegyvereikkel ételt raboljanak,

De a falusiak összefogtak végül,

S kaszákkal űzték el mindüket, vitézül.

Mert hát a vitézség bátorságból fakad,

És a falusiak sohasem lankadnak.

Ez volt a mesének a fő tanulsága

A nagy nézősereg ily okulására.

A színdarab végén járt a hatalmas taps,

Ami a közönség kedvétől volt makacs.

Zúgott, mint a szélben a földre hullt levél,

Majd lomhán elhalkult, mert a király szót kért.

Szónoklata előtt torkát köszörülte,

Aztán belekezdett fennkölt beszédébe.

„Mélyen tisztelt népem, hűséges udvarom!

Ünnepeljünk együtt e csodás nappalon!

Meghívlak titeket, egyetek-igyatok!

Hajnalhasadtáig hétrét mulassatok!

Nemes ünnepünket úgy tiszteljétek meg,

Hogy velem egy percre mélyen eltöprengtek!

Eltöprengtek azon, mit ünnepelünk most,

Miért nem emelünk mi egymásra fokost.

Ellentétben azzal, ahogy délen tették,

És galambbal küldték a szomorú hírét.

Emlékezzetek hát kemény munkátokra,

Gyümölcsétől édes kitartásotokra.

Ne feledjétek, hogy a lustaság bajt hoz,

S az is, ha senki sem ért jól a dolgához.

Szilárdan biztatok mindenkit hitemből,

Hozzon mesterséget, ha úgy kell, messziről!

Szorgosan tanítsa, használja javunkra,

Hogy az országunkat felvirágoztassa!

Gyermekét nevelje az apja és anyja,

A lustát ne tűrje, munkára sarkallja.

Fogjunk ezért össze a gonoszok ellen,

Kik mi magunk vagyunk önmagunkkal szemben.

Gazda, nemes, király, mind segítse egymást:

Így lépünk nagyobbat, mint egy bolhaugrás.

Kereskedő adja, kinek mi a jussa,

Hogy a gazdagságból mindenkire fussa!

Cselekedjetek úgy, ahogyan eddig is,

S nem jön a földünkre a pusztító pestis.

Nem lesz itten éhség és siralmas nyomor,

Elégedett lehet minden teli gyomor.

Menjetek, menjetek, mulassatok végre

A közös kincstárunk szívélyes terhére!