Birgit Kelle

GenderKOMÉDIa

Hogyan akar egy abszurd ideológia uralkodni a mindennapjainkon?

Budapest, 2022

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Birgit Kelle: Gendergaga: Wie eine absurde Ideologie unseren Alltag erobern will

© Birgit Kelle, 2015, 2020
© FinanzBuch Verlag, München, 2020

Magyar kiadás:
© MCC Press Kft., Budapest, 2022

Fordította: Dr. Drimál István

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-29-6 (print)
ISBN 978-615-6351-48-7 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Szerkesztette: Váradi Péter
Korrektúra: Takács Andrea
Borítóterv: Képregény-manufaktúra Kft.

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: ElektroPress

Tartalom

A király meztelen

1. Szülőszobából a lejtőre

2. Nőnemű zebracsíkok

3. Genderőrület – 60 ways to leave your lover

4. Pink, a kapudrog

5. Ahol azt olvassuk, „esélyegyenlőség”, ott „nő” értendő

6. Bordélyt mindenkinek – tantervileg

7. A gender Mekkája: Berlin

8. Lányai Ausztriának

9. Náci-e Isten?

10. Petrezselyemárus-tanulmányok

11. Nemigazságos nemi érintkezés

Minden rossz, ami gender?

Előszó:

A király meztelen

Hallott már a genderről? Nem? Mindenki erről beszél, felzabálja a büdzsét és az idegeket. A gender-esélyegyenlőség folyik a vízcsapból is. Húsz év alatt feltartóztathatatlanul átjárt mindent a politikai hierarchia csúcsától az esélyegyenlőségi alkalmazottak, egyházak, vállalkozások és hivatalnokok utolsó íróasztaláig – és most teljes a káosz. Lassan egyre több polgárnak hull le a hályog a szeméről, hogy ez az ésszel dacoló ideológia kétes értelmű és hasznú, de azért csalhatatlanul fölemészti az adóforintokat.

Miközben alig valaki érti mindazt, ami itt a gender mainstreaming[1] nevében történik, vagy akár két-három értelmes mondatban el tudja magyarázni, mi is akar ez lenni, cselekvésmaximaként szilárdan megvetette a lábát politikánkban. Társadalmi vita, legitimáció és parlamenti döntés nélkül. Megérkezett, hogy maradjon, itt ül a nyakunkon – és szorgalmasan számolunk vele.

Ennek a győzelmi menetnek a módszere elég egyszerű volt: feszült arckifejezés a helyzet komolyságának sejtetésére. Végül is ez itt nem tréfa, hanem minimum életre-halálra menő ügy. Kitalálnak egy annyira abszurd elméletet, hogy az embernek leesik az álla és földbe gyökerezik a lába. Az egészet jól becsomagolják a „nőtámogatás” és „esélyegyenlőség” tudományosnak hangzó szakzsargonjába, és voilà – senki sem fog ellentmondani, hiszen végeredményben senki sem akarja, hogy a nőellenes macsók számára fenntartott sarokba kelljen állnia.

Ha megkérdezzük a szcéna szereplőit, mit is jelent pontosan a gender mainstreaming, nem ritkán azt a választ kapjuk, hogy „na most, számomra…”. Számomra például ez igazi paródia, mások viszont esélyegyenlőséget, nőtámogatást, igazságosságot, a diszkrimináció, a homofóbia, transzfóbia és valószínűleg a fóbia fóbiája elleni küzdelmet értik alatta. Mindez inkább szemezgetéshez hasonlít: ezt kiveszem, azt nem. A gender mainstreaming tehát egyben valódi zsákbamacska is, intézkedések, programok, kutatások, tanulmányok, projektek és ovis szakkörök egyvelege.

Egy egész genderipar él abból alkalmazottak ezreivel, tanszékekkel, intézetekkel és megbízottakkal, hogy politikailag korrekt, a nemre érzékeny polgártársat faragjon belőlünk. Senki nem kérte őket, sőt még csak nem is kaptak jóváhagyást erre. Tényleg nagyon jól mehet Németországnak, ha arra van pénzünk és időnk, hogy ekkora lelkesedéssel vessük magunkat luxusvitákba. És bizony még elég sok teendőnk van, hogy felkutassuk az összes vélt nemi diszkriminációt. Plusz még azokat is meg kell győzni a genderperspektíva relevanciájáról társadalmi életünk legtávolabbi szögleteiben, akiknek eddig fogalmuk sem volt arról, hogy elkövetők vagy áldozatok ebben a „determináló kényszer-heteronormativitásban”,[2] ami alól fölszabadíthatnák őket, ha végre belátnák, hogy problémájuk van.

Ha viszont a számos genderelméletet tárgyaló mű után valaki még mindig nem értette meg az egészet, esetleg még zavarodottabb, mint előtte, az gyakorlatilag további lehetőséget kínál további gender tárgyú költések megindoklására. Hiszen napnál világosabb, hatalmas munkára van még szükség, hogy mindenki mindent megértsen ott, ahol nincs mit megérteni – ez egy pénznyelő automata! Aztán ott van az, hogy „le kell győzni a félelmeket”, „le kell bontani az előítéleteket”. Hiszen logikus: aki elutasítja a genderszöszmötölést, csak saját rejtett félelmeit, leplezett előítéleteit és bizonyára saját legmélyebbre elásott szexuális sokféleségét kompenzálja, amit egyszerűen nem akar beismerni önmagának sem.

A hab a tortán, hogy az a valószínűtlen föltevés, mely szerint a gender mainstreaming tényleg hasznára van bárkinek, vagy javítja a nemek közötti viszonyt mellékesen egy rendszerimmanens tévedés miatt önmaga felszámolásához vezet: a nemekkel kapcsolatos sikeres munka önmagát teszi fölöslegessé. Mert mi szükség a tanszékekre, esélyegyenlőségi megbízottakra és intézményekre, ha már egyáltalán nincs probléma a nemek között? Azoknak az egzisztenciáját veszélyezteti a jól végzett munka, akik a probléma megoldására javaslatot tesznek. Siker esetén munka nélkül maradnak. Tehát újabb problémákat kell találni, ha kétség merül fel, előrángatni egyet, vagy – hogy a genderzsargonnál maradjunk – éppenséggel „konstruálni”. A lényeg, hogy dőljön a lé.

Rózsaszínbe öltöztetett hercegek

„Arra, hogy a király meztelen, a baloldal azzal a diskurzussal reagál, hogy az öltözködés társadalmi konstrukció” – mondta egyszer Michael Klonovsky író, újságíró. Hasonlóképp, a genderszakértő a nem társadalmi szerkesztettségéről (soziales Konstrukt) szóló diskurzusba kezd válaszul arra, hogy a király férfi. De meztelen. Éppannyira meztelen, amennyire a genderkutatás is adós még annyi év múltán is úttörő föltevésének a bizonyításával, hogy a biológiai nem lényegtelen, és helyette a „társadalmi nem” számít.

Így hát ámulva csodáljuk a meztelen királyt és pompás ruhákat tervezünk (konstruieren) testére, mert senki sem bízik abban, hogy megálljt parancsolhat ennek a gépezetnek. Hol marad a gyermek, aki kimondja a naiv igazságot?

A genderkirály meztelen.

Ön férfiként még bizonyára soha nem gondolkodott el azon a lehetőségen, hogy a pénisze feltehetően csak egy olyan társadalmi szerkesztmény, amit az említett „kényszer-heteronormativitás” alapján varázsoltak önre, hogy tényleg férfitermészetű legyen. Mindez csak konstrukció! A nem manapság választható, változtatható. A modern ember maga határozza meg. Free your mind! Törje szét a biológia béklyóit, és tegye lehetővé három, húsz, hatvan vagy akár négyezer különböző olyan nemvariáns skáláját, melyek feltehetőleg már ma is rendelkezésre állnak. Ugye milyen remek dolog ez a szabadság, ez a felhozatal? Ekkora választékot még a virslis pult előtt sem talál a kedvenc szupermarketjében. Mindent lehet, semmi sem kötelező – ez már nemcsak a szvinger-klubra, hanem otthoni használatra is igaz.

Egyébként a nemekről szóló lista hossza attól függ, melyik önjelölt genderszakértőt kérdezi az emberiség „szexuális sokszínűségéről”, és hogy ő milyen mértékben takarja ki világképéből a biológiai tényeket.

Drága uram, micsoda érzékeny nő vált volna magából, ha nem korlátozták volna magát kiskorától kezdve nemi spektrumára! Mamucija azt mondta önnek, legyen jó fiú, aztán a farsangon is bizonyára cowboyruhában feszített, amelyhez pisztolyt is kapott! Ó, ó, ennyi szexista sztereotípia egyszerre. Teljesen logikus, hogy „angry white man”-ként végezte, dühös fehér férfiként, akinek tesztoszteron fűtötte világképével együtt reményei is szertefoszlanak.

Nem ajánlotta föl még senki önnek a hercegnőkosztümkét, hogy fölfedezze női, transz-, bi- stb. -szexuális oldalát? Hát ez sajnálatos! Semmi baj, ezen még segíthetünk. Miket beszélek – segítenünk kell önön az ön és mindannyiunk boldogsága érdekében. Végül is maga heteroszexuálisként és bizonyára fehér férfiként az egész világegyetem nemérzékeny naplementéjében a szivárványon túli végső felszabadulás mindenkori fékezője, és emiatt joggal áll a kilövendők listájának elején. És továbbra sem akarja mindezt komolyan venni!

Genderparadoxon haladóknak

Számunkra, nők számára annyiban némileg egyszerűbb a dolog, hogy nemünk révén már eleve a lágy-meleg és politikailag korrekt áldozati oldalon állunk. Jó, egy kicsit paradox, hogy a genderaktivista nők a biológiai nemet folyvást lényegtelen „determináló”, így elfojtandó kategóriaként akarják kezelni, ugyanakkor a női kérdésekben mindig kimondottan ragaszkodnak biológiai nőneműségükhöz. De amint e könyvből megtanulhatják, egy genderparadoxon nem végzi ki a tudományos állítást, pusztán kihívást intéz felé.

Csak egy újabb ok arra, hogy érkezzenek a további támogatások, vagy legalább két-három újabb tanszék jöjjön létre. S egyáltalán nem játszik szerepet, hogy ön nőként tényleg áldozatnak érzi magát, vagy ellenkezőleg, régóta a rendszer napos oldalán áll. Mindemellett a queer studiesnak és az úgynevezett „interszekcionális” genderkutatásnak (a haladó „gendernauták” egy újabb diskurzusának) köszönhetően számos új diszkriminációs forma is életbe léptethető.

Én például kettős diszkriminációnak vagyok kitéve, mert nő (áldozat) és migráns (ugyancsak áldozat) vagyok. Ha mármost leszbikus vagy legalább biszexuális lennék, és ezenkívül sötét arcszínnel lennék megáldva, rögtön négyféle diszkriminációt léptethetnék életbe nem fehér, homoszexuális emberként migráns és menstruációs háttérrel.

Persze kapom a pontlevonásokat, mert szabad akaratból egy fehér férfihoz mentem, ezen felül egy évtizeden át „háztartásbeli” státuszban éltem. Ezzel hozzájárultam a patriarchális struktúrák megszilárdulásához és az olyan társadalmilag meghaladott, szexista és elnyomó életmodell fenntartásához, mint a monogám férfi-nő házasság. Ezen felül az, hogy habozom szexuális identitásomra rákérdezni, valamint nyilvánosan ragaszkodom ahhoz, hogy sem a német nyelvtan, sem a nőkvóta hiánya miatt nem érzem magam diszkriminálva, sőt naponta örülök természetes nőiségemnek, beleértve az anyaságot, a változásra képtelen, szűk agyú szellemiségemről tanúskodik, ami sürgősen terápiára szorul. „Biologista és kicsinyes szellemiségű vagy” – hangzott a kérlelhetetlen ítélet leszbikus, médiában dolgozó kolléganőm szájából genderellenálló beállítódásomról. Ő már csak tudja, hiszen biztos kétszeres áldozatstátuszában.

Úgy tűnik, hogy a sorsomat – mint aki köpönyegforgatóként az elkövetők oldalára állt át a biológiai áldozat nőneműsége dacára – rég megpecsételte a kikezdhetetlen érvelés. Persze nem vagyok egyedül. Egy jobb társadalomban a genderérzéketlen vádlottak padján a helyem. Jóllehet a gender mainstreaming természetes ellenfelei nem mások, mint a józan értelem, a természettudományok, a szerető Isten és nem utolsósorban a német nyelv ostoba nyelvtana. De ez nem tartóztatja föl a lelkes gendermisszonáriust/*nőt abban, hogy világunkat genderérzékennyé változtassa.

Német nyelv, gonosz nyelv

A „természetes” szót ebben az összefüggésben már csak óvatosan és erős hátgerinccel megáldva szabad használni, legalábbis ha az ember nem akar gyanúba keveredni. Ezzel a kifejezéssel ugyanis végeredményben automatikusan maradi, biologista, fundamentalista, antifeminista, intoleráns, a legrosszabb esetben keresztény s ezáltal minden bizonnyal homofób személyként lepleződik le, aki meghaladott világképek foglya, és a nemét felháborító módon az óvodai csoportos foglalkozáson lefolytatott előzetes diszkusszió nélkül egyszerűen a fürdőszobai tükörbe vetett pillantás alapján képes megállapítani. Végeredményben nem kérdés, hogy a világ népességének többségéről beszélünk. Így a genderérzéketlen sarokban lassan mozogni sem lehet, olyan nagy a tömeg, az ellenfél pedig nem győzi hangsúlyozni, hogy a feladat nagysága milyen elrettentő. Tekintettel a tömeges reakciós ellenállásra, a genderfrontnak egyidejűleg kell mindenhol támadnia, hogy a férfi/nő/semlegesnemű/ami éppen csak lenni akar helyzetben legyen.

Így éberen genderezni kell, ahogy a csövön kifér. E szcéna szereplő(nő)inek kedvenc játékszere a nyelv. Ez az első, amit ki kell iktatni, hiszen már a zsemlevásárlás közben is diszkriminációs mechanizmusok aktiválódnak.

Az Őrült Genderérzékeny Élharcos/nő díját a Lipcsei Egyetem kapja: 2013-ban az összes férfi professzort többes számban professzor asszonyokra nevezte át. Bár ezzel a Lipcsei Egyetemen egy csapásra 100 százalékosra nőtt a nőkvóta, e professzor asszonyoknak egy része természetesen pénisszel rendelkezik, s így sajnos még női parkolóhelyet sem kapnak.

Mindazonáltal a lipcseiek főbenjáró hibát követtek el, hiszen még mindig a férfi-nő nyelvi dichotómiában tévelyegnek. Mi lesz az összes többi nemmel? Csak egy kezdő követ el ilyen hibát, kedves Lipcsei Egyetem! A berlini Humboldt Egyetem munkatársai ezen már továbbléptek, és megelőző intézkedéseket tettek, úgyhogy „tudományos” feloldásként reggelente a péket mostantól nyelvileg semlegesen „péknőként” vagy „pékx-ként” szólíthatjuk meg. Ön korántsem tűnik majd diszlexiásnak – éppen ellenkezőleg, ezzel egészen genderérzékeny módon váltja meg bebocsáttatását a transzszexuális, biszexuális, bármilyszexuális pékségbe. Közlekedési minisztériumunk már rég meggenderezte hivatali papírjait, ott a kerékpározó nőket végérvényesen felszabadították az utcák számára is, amennyiben már csak kerékpározókról beszélhetünk. Az esélyegyenlőségi alkalmazottak összeállítják azoknak a szavaknak a cenzúrajegyzékét, amelyeket jobb lenne nem használni, hogy a nőket ezentúl már ne címkézhessük érzéketlenül „bőgő kislányoknak” vagy üres ábrándokat kergetőknek.

George Orwell, aki jövőbe látó regényében, az 1984-ben már fölfedezte az újbeszélt, ma gyaníthatóan sárgulna irigységtől, ha látná a megveszekedett diszkriminációvadászok kreativitását. De talán még forog is a sírjában. Már csak a Nyelvi Igazság Minisztériuma hiányzik.

Ám genderérzéketlen struktúrák nemcsak a nyelvben lapulnak meg, hanem mindenütt. A berlini hímnemű lámpafigurák naponta konfrontálják patriarchális struktúrákkal a fővárosi nők millióit, ezért most lámpalánykák is lesznek. Személy szerint már előre örülök a transzszexuális szövetségek panaszainak ez ügyben. E szövetségek Berlinben éppenséggel már uniszex toaletteket kaptak, tehát egy harmadik ajtót azért, hogy az égető szükség miatt ne kelljen többé meghatározniuk a nemüket, vagy ily módon lelepleződniük.

Aki keres, talál! S a nemi igazságtalanság minden adminisztrációban tetten érhető. A költségvetéseket annak fényében kell áttekinteni, hogy ugyanannyi nő profitáljon belőlük, mint férfi – erre szolgál a „genderköltségvetés”. Országszerte több fiú, mint lány található a játszótereken – ez ellen az igazságtalanság ellen építünk most „genderérzékeny játszótereket”. Óriási feladatként tornyosul előttünk a genderperspektíva érvényesítése az összes tanmenetben, a tervek már a fiókokban lapulnak, hála az állami támogatásnak. A kémiában és a matematikában is szükségünk van ám genderperspektívára, sőt a robottechnika sem marad érintetlen.

A neveléspolitikában, köszönhetően a progresszív tartományi kormányoknak, már megtették az első lépéseket, hogy gyermekeinket kicsi koruktól fogva genderérzékenyen nevelhessék, és személyes szexuális sokféleségükre már az általános iskolában is reflektálhassanak. Egyáltalán nem lehet abban bízni, hogy a „sztereotip”, maradi szülői házban, a rendszerint heteroszexuális és alkalmasint még házasságban is élő szülőkkel körülvéve a gyermek elegendő szexuális perspektívát és sokféleséget tapasztal. Sőt, éppenséggel állami feladat, hogy a szegény gyermekeket felszabadítsák ez alól a „kényszer-heteronormatív mátrix” alól.

Nyelv, képzés, nevelés, közigazgatás, pénzfolyam – ez még mind nem elég. A gender studiesnak köszönhetően sokkal többet tudunk, például hogyan néz ki a genderperspektíva az erdőben, és hogy a lovak teljesen genderérzéketlenül reagálnak lovasaikra. Jó, hogy beszéltünk erről, szívesen adunk ki erre pénzt.

Most már csak az egyik utolsó bástyát kell bevenni: a vallást. Ami annyiban következetes, hogy az egész gendermozgalom tartalmaz bizonyos szakralitást. Egyáltalán nem kutatja, hirdeti az igazságot. Kicsit olyan, mint a Bach-virágterápia: hinni kell benne, mert bizonyítani nem lehet. Tehát valláspótlékként teljesen megfelelő.

Jó, hogy mindenekelőtt a németországi evangélikus egyház fenntartások nélkül elkötelezte magát e nagy feladat mellett egy saját gendercentrum alapításával, hat állásra elegendő költségvetéssel. Genderteológus/nők azon ügyködnek itt, hogy végül a menny is genderérzékeny legyen. Tényleg tűrhetetlen, hogy Atyával, Fiúval és Szentlélekkel a mennyei nőkvóta nulla százalék! Mindenképp komoly szót kell váltani ezzel a mennyei Atyával, mi ütött bele, amikor az embert férfinak és nőnek teremtette, és ezzel az összes többi nemet diszkriminálta. Látják már, az isteni mivolt nem véd meg a büntetéstől.

De várjunk csak! Semmi okunk, hogy a Dunába ugorjunk e miatt az elmebaj miatt, hiszen pozitív oldaláról is tekinthetjük: ritkán ilyen szórakoztató egy világjobbító igénnyel föllépő ideológia. Ezért a gender mainstreaming megérdemli, hogy annak tekintsük, ami: egy hatalmas komédiának.

Függönyt fel!

1 A kifejezés azt jelenti, hogy politikai szereplők és szervezetek cselekedeteiket a nők és a férfiak egyenjogúsága szempontjából felülvizsgálják, az esélyegyenlőséget aktívan elősegítik. Ezzel a korábbi implicit stratégiákkal ellentétben a nempolitikát nyilvánvalóvá teszik. – A ford. Lásd https://www.lsvd.de/de/ct/3385-Was-bedeutet-LSBTI-Glossar-der-sexuellen-und-geschlechtlichen-Vielfalt#gendermainstreaming.

2 Heteronormativitás: ha a heteroszexualitást, tehát a férfi és a nő közötti szexualitást és az ehhez kapcsolt kétneműséget normaként kezelik. – A ford. Lásd https://www.lsvd.de/de/ct/3385-Was-bedeutet-LSBTI-Glossar-der-sexuellen-und-geschlechtlichen-Vielfalt#heteronormativitaet.

1. Szülőszobából a lejtőre

Amint kinyitjuk a szánkat, szabadjára engedjük a Gonoszt. Ezért már jó előre szóljon a figyelmeztetés: nap mint nap mindannyian a genderérzéketlen viselkedés veszélyét kockáztatjuk, s főképp azok, akik nem is sejtik.

Már pusztán a német nyelv nyelvtanilag szabatos használata is naponta milliónyi diszkriminációt hoz létre Németországban egyszerűen csak azáltal, hogy a dolgokat a nevükön nevezzük, és – helyesen – ezáltal nemet rendelünk hozzájuk.

„Jó reggelt, kolléga úr” – és máris bajban vagyunk. Hiszen a legtöbben még sose tették fel maguknak a kérdést, hogy a kolléga úr esetében tényleg olyan férfiról van-e szó, aki férfi akar lenni, vagy inkább csupán férfivá tették. Elvégre már Simone de Beauvoir, minden feminista anyja is tudta, hogy nem nőnek születünk, hanem a társadalmi nyomás hatására válunk nővé. A genderérzékeny ember tisztában van vele: a társadalom utalja ki számunkra rangsorbeli helyünket, éspedig már a nyelv révén, és az is világos, hogy a nőknek a konyhában a helyük.[3]

Judith Butler, az egyik legismertebb genderelmélet-író köszönetet érdemlő módon már évekkel ezelőtt rámutatott, hogy nem kezdhetjük elég korán, ami a genderérzékeny nyelvet illeti. Hiszen – hangzik példája – már a szülésznő fölkiáltása, „Kislány!”, nem egyszerűen egy kézenfekvő tény megnevezése, hanem kijelölés: „Lánynak kell lenned!”

A legrosszabb „determináció” tehát már a szülőszobában jelen van, és az új élet azonnal lejtőre kerül. Ráadásul még aranyos lánynevet is adunk a gyermeknek, és ezzel kiegészítve megerősítjük a női konstruktumot – a folyamat távolról sem a rózsaszín hajcsattal veszi kezdetét. Észrevétlenül lányéletre kárhoztatjuk a szegény gyermeket, és elvesszük tőle a lehetőséget, hogy bármikor is príma kölyökké vagy egy másik nem képviselőjévé válhasson. A sokat idézett „heteroszexuális mátrix” foglyává tesszük.

Láthatjuk, hogy a kimondott szavak reflektálatlanul döntenek romba emberi életeket, ezért a genderfront vesszőparipája a nyelvünk kezdettől fogva. A szavak mindenütt megtalálhatók. Kimondva, leírva, társaságban, lapokban, tévében, hírekben, közigazgatásban, tantervekben, tankönyvekben, gyermekkönyvekben, hivatali dokumentumokban, jogi előírásokban, egyszerűen mindenütt jelenvalók. E szerint az elmélet szerint a szavak tehát állandóan nemi különbségeket produkálnak, és támogatják a szexista sztereotípiákat. Cselekedni kell! A mozgalom legnagyobb dobása az volt, hogy a „gender” szót egyáltalán forgalomba hozta. A nem (Geschlecht) szép régi német szó, miért ne használhatnánk továbbra is? Miért cserélték ki világszerte az angol „sex” fogalmát a „gender”-re? Míg a „nemmel” egészen világosan meghatározható a hímnemű és a nőnemű – jelige: fürdőszobai tükör –, a „gender” egy olyan zsákbamacska, amibe mindenki azt dobálja bele, amit a nemen ért.

A németben minden többes szám hímnemre végződik: tanulók (Studenten), pilóták (Piloten), polgármesterek (Bürgermeister), asztronauták (Astronauten)… A listát tetszőlegesen folytathatjuk, és mindegyik fogalom közös egyvalamiben: a nők nyelvileg láthatatlanok maradnak – hangzik a szemrehányás. És máris a probléma sűrűjében találjuk magunkat. Hol marad a pilótanő (Pilotin), a polgármesternő (Bürgermeisterin), a diáklány (Studentin)? Na ugye!

Én nőként személyesen még sosem éreztem magam a német többes szám által diszkriminálva vagy láthatatlanságra kárhoztatva, ám ennek semmi jelentősége. Az olyan nők, mint én, eleven példák vagyunk arra, hogy szerepünk kizárólag a konyhára korlátozódhat, és a genderszakértő hölgyek szerint rá kell mutatni nyelvi áldozatszerepünkre, és meg kell menteni bennünket. A genderkompetencia megszerzése érdekében sürgősen be kell iratkoznom egy szemináriumra.

Belső N és egyéb abszurditások

Hogy szembeszállhassunk a női világ semmibevételével, mely igen elharapózott, egy ideje beszivárgott nyelvünkbe az úgynevezett „belső N”.[4] Az a politikus, aki azt akarja, hogy megválasszák, manapság nem mondhat le a „kedves választó nők és választó férfiak” vagy a „kedves honfiúk és honleányok” megszólításról. Különben nem is nevezhetjük politikusnőnek. Ezért nyúlnak a beszédek és megszólítások, mint a rétestészta, ezért hosszúak és idegölők, ám ahol a női diszkrimináció Damoklész-kardja függ, senki sem akar a penge alá állni. Így a nőnemű megnevezések mindent elöntöttek, ami oda vezetett, hogy most annyira figyelembe veszik a nőket, hogy kétszer szólíttatnak meg. Egyszer a nyelvtanilag helyes többes számmal és még egyszer a nőnemű kiegészítő alakkal. Maga olyan hülye, maga olyan hülye – mindent kétszer mond, mindent kétszer mond. Ha nincs elég hely a papíron, akkor egyszerűen beszúrnak egy belső N-t. PolgármesterNők (BürgermeisterInnen), pilótaNők (PilotInnen), diákLányok (StudentInnen). Vérzik a nyelvművelők szíve, de így genderérzékeny a dolog.

Ám ha következetesen végiggondoljuk a dolgot, a pilótaNők, polgármesterNők és egyéb elvtársNők távolról sem jelentenek megoldást e kényes problémára. Egyetlen nagy N még nem csinál nyarat, és egy nőnemű szövetségi kancellárnő nem jelent forradalmi korszakváltást a nemek terén.

Az egész nyelvünk ily módon nemileg bipolárisan perforált, szexista és sztereotip, amit adottnak kell vennünk, hogy bevezethessük a férfi és nő közötti igazi nyelvi igazságosságot. Mit kezdjünk az olyan szavakkal, mint anyaország és anyaföld? Nem apáink országa és földje is? Ki velük! Csak zavart okoznak, és teljesen érzéketlenül kirekesztenek. Szabad-e még anyanyelvet mondanunk akkor, mikor az apák többet beszélgetnek gyermekeikkel, vagy ezzel kizárunk több millió embert a nevelésre jogosultak közül? Tekintettel arra, hogy mind több gyermek nem az anyjától, hanem a bölcsődében tanul meg beszélni, valószínűleg a „bölcsinyelv” lenne a legkorrektebb megnevezés, nem beszélve arról, hogy családpolitikailag modern és nemsemleges is.

A hatalom hímnemű

Egészen extrém a helyzet a hatalom szónak németül nőnemet kijelölő névelő tekintetében („die” Macht) – mivel itt nőként a színtiszta irónia vigyorog az arcunkba. Lehet ez nőnemű? Nem azt tanultuk, hogy a hatalmat mindig a patriarchátus tartotta vissza tőlünk? Itt természetesen következetes módon ki kell cserélnünk a névelőt. A hatalom hímnemű (der Macht). Csak húsz év nőkvóta után vehetjük elő végre óvatosan a témát, és vizsgálhatjuk felül a realitás talaján állva. Atyaisten (vigyázat, darázsfészek!), mennyire irigylem az angolszász országokat gendersemleges „the”-jükért…

Ha pontos a megfigyelésem, a női oldal a nyelvben sok területen nem nagyon akar eltűnni. Aggodalom, szégyen, alattomosság, kárörvendés, viszály, zavar. Németül nőnemű szavak, ami nem különösebben hízelgő és nem is sportszerű. Ehhez jön még valami zavaró: tolerancia, de intolerancia is, butaság és okosság, önszeretet és odaadás – ezek is foglaltak a nőnem számára, de kölcsönösen ki is oltják egymást. Na akkor…?

Hímnemű oldalon sem tűnik mindig érzékenynek a helyzet: gyűlölet, harag, háború, harc, hanyatlás, vihar[5] – egyértelműen háborús és agresszív szavak, miközben tudjuk, hogy az új férfiak oly érzékenyek lettek. Ki ismeri el ezt nyelvileg is? A szeretet még mindig nőnemű; ez csaknem sértéssel ér fel minden tisztességes, modern egyenrangúságon nyugvó kapcsolatra nézvést. Szépség, család, igazságosság, vágy, szenvedély – mindegyiket a nőnem foglalja. Ez mégse mehet így! Ezzel szemben következetesen meleg a Nap [nőnemű] és hideg a Hold [hímnem]: ez még egybevág a mintával. A megerőszakolás aztán mégis nőnemű, jóllehet az elkövető a szabály szerint hímnemű. Hát ki tud ilyet kitalálni? Aztán itt van a vallás: pokol [nőnem], de menny [hímnem]. Ez aztán tényleg nem méltányos, uraim, még akkor sem, ha az ördögöt [hímnem] kvótaférfiként leküldték ide hozzánk.

Igen, bizonyára észreveszik, sok teendő van még világunkban egy nemileg igazságos nyelvért, és természetesen aztán az egészet minden nyelvre egységesen átfordítva Brüsszelben európai szintre kell emelni. A genderérzékeny nyelv minisztériuma lenne a megfelelő kezdet. Micsoda munka! És az elsők már neki is láttak.

Éllovasok Lipcsében

Ha lenne díja a német nyelv különösen ádáz kínzatásának, a Lipcsei Egyetem valóban kiérdemelné. Elég volt kétezer évnyi elnyomásból, így 2013 nyarától már csak többes számú professzor asszonyok vannak a tiszteletre méltó alma materben. Az élharcosnők összehasonlíthatatlan méltóságával egyszerűen megfordították a kopját: legyenek a férfiak ezentúl nyelvileg láthatatlanok. Az egyetem dokumentumaiban tehát most már csak „professzor asszonyok” olvashatók.

Persze tudom én, hogy ebben a döntésben nemcsak nők, hanem férfiak keze is benne van. Ami még rosszabb, hogy a javaslat egy férfitól jött. Megelégelvén a ferde vonalakon és a nőnemű pótjelöléseken folytatott unalmas vitákat, dr. Josef Käs fizikaprofesszor azt a javaslatot tette, hogy akkor egyszerűen kizárólag a többes számba tett női alakot alkalmazzák. Lehet, hogy részéről csak egy vicc volt, viszont a bizottság teljes mellszélességgel mögé állt. Így hát a javaslat – nem csupán Käs megdöbbenésére – többségre talált a szavazáskor. Eszerint a professzornőkkel már csak nőnemű potenciál létezik, amivel nőnemű elkövetőként vesznek részt egy hosszú német nyelvi tradíció eltemetésében. Így akarták! Nyelvgyilkosnők. Még egy szép új szó.

Ez mérföldkövet jelent a férfifront számára is. A férfiak végre az összes olyan negatív fogalmat, mint gyilkos, elkövető, erőszaktevő, terrorista, bűnöző és mindent, ami genderérzékeny, nőnemű formában nem került még elő a hírekben, továbbadhatják a világ női népességének, hogy valósuljon meg mindenhol a nőnemű többes számú végződés. Sőt, eddig nőnek csak a nyelvi hab járt a tortáról. Megfelelő körökből még soha nem vonták kétségbe a szemetesek létjogosultságát, jóllehet elméletileg nőnemű szemetesek is odaadással végezhetnék ezt a hivatást. És most – mivel a szövetségi haderőt a védelmi miniszternőnek köszönhetően genderérzékenyre fazonírozzuk – fölerősödtek azok a hangok, hogy a német békemozgalom jelszavát átkeresztelnék „a katonanők gyilkos nők”-re. Soha nem halljuk a tévéhíradóban a kiterjesztett formát: „terroristanők és terroristák”, pedig élharcosokat vonultattunk fel mi itt Németországban. Akkor miért nem büszkélkedünk elkövetőnő-statisztikával és hajléktalannő-szállásokkal? Miért nem követelte még soha egyetlen egyenlőségi mozgalmár sem, hogy végre erőszaktevőnőkről beszéljünk?

Vegyük észre: csak ott kell nyelvi egyenlőségnek jelentkeznie, ahol hasznos, szép, pozitív dologról van szó, irány a szivárvány és a naplemente! A negatív fogalmakat, uraim, nyugodtan megtarthatják maguknak, mi, nők csak a szépet mazsolázzuk ki.

A lipcsei döntés ezen felül történelmi, sőt talán áttörés a nőmozgalomban, és mellékesen egy csapásra megoldhatja azt az egyesek által még mindig túl kevéssé figyelembe vett problémát, hogy mi a helyzet a DAX[6]-elnökök közötti női részvétellel. Mindenütt 100 százalékos DAX-elnöknők! Csodálatos! Lehet ezt szabadalmaztatni?

Lipcsében mindenesetre nagyon büszkék voltak a döntésre, mellyel a feje tetejére állították egész nyelvi hagyományunkat a nyelvtannal együtt. Vége az elnyomás korának, amikor a nőt maszkulin terminusba kellett sorolni, megkülönböztetetés nélkül. „Mostantól másképp lesz” – örvendezett spontán módon a lipcsei előretörésnek dr. Friederike Maier közgazdászprofesszor asszony, a Gender Egyenlőség Hálózat és az Európai Bizottság foglalkoztatási szakértője. Sőt a győzelmet „önvédelmi tettként” értékelte.

Pontosan! Fegyverbe, asszonyok! Valóban eljött az idő, hogy a nő megvédje magát, és most a férfiak érezhessék rosszul magukat amiatt, mert nyelvileg nem léteznek. A nemek háborújában nem szabad finomkodni. Rögtön vissza kell vágni, természetesen nem kardokkal, hanem levélpapírral.