Fordította

Endreffy Kata

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jennifer Probst A Wedding in Lake Como

Copyright © 2024 by Triple J Publishing Inc.

All rights reserved.

Borító @ Győrfi Judit

Borítókép @ Shutterstock

Hungarian translation © Endreffy Kata, 2024

© Next21 Kiadó, 2024

ISBN 978 615 660 657 0

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Dezsényi Katalin

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Tervezőgrafika Váraljai Nóra

Korrektúra Takács Andrea

Mindazoknak, akik értettek,

akik engem választottak,

és akik szerettek, mindennek ellenére.

A barátságnak.

Mindenki a világot akarja megváltoztatni, senki sem önmagát.

Lev Tolsztoj

Mindannyiunk életében van egy olyan barát, aki mintha nem is külön lény volna, hanem saját magunk egyfajta kiterjesztése vagy értelmezése – önnön lelkünk jelentése.

Edith Wharton

1

UTÁNA

Csak bámultam a dombornyomott borítékot, és olyan erővel szorítottam, hogy az éles pereme belemélyedt a puha ujjamba. Elhomályosodott a tekintetem; a tökéletes, cirkalmas arany betűkkel szedett nevem mintha gúnyt űzött volna belőlem az esküvői meghívón.

Ava férjhez megy.

Zihálva fújtam ki a levegőt és lerogytam a konyhaszékre. Hosszú időbe telt, mire rászántam magam, hogy kinyissam a borítékot. Amikor végül feltéptem, francia manikűrömmel hasítva fel a viaszpecsétet, vajmi kevéssé érdekelt, hogy lepattogzik-e a festék a körmömről. Megtanultam, hogy a kellemetlen dolgokon jobb hamar túlesni az életben. Sokkal könnyebb, ha elemi erővel terít le a fájdalom, mintha hosszú időn át, egységes adagokban törne rám. Jobb szeretem a gyors halált.

A meghívó Ava stílusához híven időtlen eleganciát tükrözött, sugárzott belőle a rá oly jellemző báj. A nehéz, meleg krémszínű kartonlapot vastag, aranyosan csillogó ecsetvonások díszítették. Átfutottam.

Szeretettel várunk esküvőnkre

és az azt követő hétvégi ünnepségre

az Aldaine család Comói-tónál lévő birtokán…

Ms. Ava Anastasia Aldaine
és Mr. Theodore Roberto Barone

Tekintetem mohón falta a szavakat. Nem ismertem a férfit, akihez ezek szerint Ava hozzáköti az életét, és eltűnődtem, vajon valami hirtelen fellángolás áll-e a háttérben, vagy Ava végül mégis megadta magát az apja kívánságának és rendes férjet választott. Persze öt év telt már el, amióta utoljára beszéltünk, s én azóta könyörtelenül megtagadtam magamtól minden információmorzsát. Gondosan ügyeltem rá, nehogy feltűnjön a neve a közösségi felületeimen, csak hogy bele ne őrüljek – pedig nem egy olyan éjszakán voltam túl, amikor részegen semmi másra nem vágytam, mint hogy megtudjak valamit az életéről. De mindig megálltam. Kár, hogy ez a lelkierő csupán ürességet hozott, még ha az évek során megtanultam is, hogy ne kérdőjelezzem meg. Jobb, ha semmim nincs, de igazságban élek, nem pedig hazugságban.

Pedig mennyivel könnyebb a hazugság!

Ledobtam a meghívót az asztalra, s a tekintetem megakadt a susogó arany selyempapírok között megbúvó kis fehér kártyán. Felkaptam, és láttam, hogy nem a szokásos válaszkártya. A vastag, fekete tinta átitatta a papírlap szövetét, az ismerős, lendületes betűk rég beleégtek az agyamba. Ezúttal tényleg kihagyott a szívverésem.

Maddie –

Gyere el az esküvőmre! Beszélnünk kell.

Kérlek! Nagyon fontos.

Megígérted!

Ava

Behunytam a szemem, mintha vissza tudnám fojtani a bensőmből felszakadó fájdalmat. Megrohantak az emlékek – ahogy Avával és Chelsea-vel kart karba öltve, részegen táncolunk a telihold sárga fényében, ahogy a kollégiumi szobában kucorgunk egymás mellett, Harry Stylest üvöltetünk unalomig, körömfestés közben a titkainkat sugdossuk egymásnak, hülye TikTok-videókat csinálunk, összedugjuk a fejünket és vigyorgunk, s közben a szeretetnek és a bizalomnak valami olyan szövedékében sugárzik belőlünk a fiatalság ereje, amely csak a legigazabb barátságok sajátja. Ahogy Ava megtanít rá, hogyan legyek bátor akkor is, amikor kételkedem magamban. Ahogy Ava engem választ mindazok közül, akik azért küzdenek, hogy bekerülhessenek varázslatos holdudvarába, ahogy hosszú öleléssel borul a nyakamba, sugdos a fülembe a sötétben. A samponja ismerős rozmaring- és mentaillata, vékony ujjainak szorítása, és az az örömteli nevetés és lenyűgöző szépség, amibe mindig beleremegett a szívem, az a szenvedélyes büszkeség, hogy Ava az enyém, a miénk. Ava a miénk volt.

Aztán egyszer csak nem volt többé az.

Újraolvastam a szöveget, mintha dallamos hangján suttogná a fülembe. És öt év óta most először alapjaiban remegtek meg azok a falak, amiket oly nagy gonddal emeltem magam köré. A repedésen pedig beszivárgott a múltból épp annyi, amennyivel máris megkérdőjeleztem, hogy jól tettem-e, amikor elmenekültem, és örökre kizártam Avát az életemből.

Milyen ostoba kifejezés. Örökre. Mégis mi tart örökké? A szerelem biztosan nem. Sem a fiatalság. Sem a szépség vagy a vágy, az álmok vagy a bizonyosság, még a barátság sem – az egyetlen, amiről azt hittem, sosem csalódhatok benne.

És mi a helyzet a megszegett ígéretekkel? Talán a lelkem újabb szeletét cseni el? Sok már amúgy sem maradt belőle. Minden apró morzsát meg kell mentenem, amit még lehet.

Basszus, és miért most? Épp, amikor ennyire kiszolgáltatott vagyok!

Ledobtam a lapot az asztalra, és a bortartó felé vettem az irányt, hogy lekapjak egy palackot, pedig még csak délután három óra volt. Lassan kortyolgattam a méregdrága cabernet-t, amelynek erőteljes zamatát a burgundi és földaroma tette teljessé, és közben fel-alá járkálva az előttem álló lehetőségeken töprengtem.

A lakás csendje, ami régen a menedéket jelentette, most fojtogatón vett körül. A Manhattan belvárosában lévő méregdrága tetőtér luxusnak számított, de számomra valódi kincs volt ez a magány, s úgy döntöttem, lakberendezőt sem fogadok, inkább magam végzem el a munka nagy részét. Az ébenfekete fapadló és a boltozatos mennyezet levegőssé tette a teret, az egybenyitott helyiségek határvonalait pusztán a bútorok jelölték ki. Csigalépcső vezetett fel a hálószobába, és hatalmas, méretre gyártott szekrények rejtették el közösségi médiás életem kellékeit. A tojáshéjszínű falakat jobbára üresen hagytam, csak néhány divattörténeti retró fotót tettem ki. A titkaimat Coco Chanel, Christian Dior, Cristóbal Balenciaga és Donatella Versace őrizte. A hófehér, elegáns bútorokat puha szőnyegek, díszpárnák, szép gyertyák és kézi kötésű takarók emelték ki. A konyha trendi, álomfehér – a szekrények, a márványozott gránit munkalap, a metrócsempék és a fekete-fehér járólap mind főzni csalogatták az embert, vagy csak ott lenni, ami az egyik kedvenc időtöltésemmé vált, amióta jobbára egyedül voltam.

Igazi női mentsvár. Miután visszaköltöztem New Yorkba, nagy gondot fordítottam arra, hogy a korábbi életem minden nyomát felszámoljam.

Összerezzentem és ittam még egy kortyot.

Avának mindig hihetetlen időérzéke volt. Mintha most is megérezte volna a kiszolgáltatottságomat, és úgy döntött, lecsap. Hiszen azt is mindig megérezte, amikor elegem lett az őrületből – figyelem- és szeretetéhségének mindent elemésztő energiájából –, én pedig azt szerettem benne a legjobban, amivé ilyenkor változott: örömteli, szabad lélekké, tele melegséggel, amit soha senki másnál nem tapasztaltam. Mindig csupa ellentmondás volt, hol drámai hősnő, hol bölcs és támogató barát, aki pontosan tudja, mire van épp szüksége az embernek.

Ezért is volt olyan könnyű beleszeretni. De Ava barátságának megvoltak a következményei is. Csak azt nem tudtam, mekkora adósságot kell majd törlesztenem, amíg túl késő nem lett. Komoran, sötét gondolataimba mélyedve kortyolgattam a boromat, aztán kiléptem az erkélyre. New York forró volt és fülledt, állt a levegő, rátapadt a bőrömre és a ruhámra, szorította a tüdőmet, nem engedett. Régen mindent imádtam a nyári városban. Amikor mindenki más a Catskill-hegység vagy a Hudson-völgy felé vette az irányt, és a hegyekben vagy a hűvös tengerparton keresett menedéket, én fogtam magam, és még mélyebbre vackolódtam imádott városomban. Órákon át róttam az utcákat, titkos kávézókat és galériákat fedeztem fel, és olyan divatkincsekre bukkantam, amelyeket csakis kitartással és türelemmel érdemel ki az ember. Furcsán felszabadító érzés volt eltévedni az idegenek között, a névtelenség és a tömeg egyensúlyába burkolózva. Itt éreztem először, hogy igazán élek, itt lettem igazán önmagam. Friss diplomával, a lehetőségektől részegen és hírnévről álmodozva ekkor voltam a legtisztább – míg le nem sújtott rám a valóság, és más vágányra nem terelt. Amit én akartam. Amiért megfizettem.

Felszegtem a fejem, és néztem az égboltot beterítő felhőkarcolók sorát, amelyekből egyszerre sugárzott a hatalom és a nyomor, attól függően, ki lakott bennük. Hányszor eltűnődtem, vajon minden másképp alakult volna-e, ha mégsem megyek el Los Angelesbe. Régebben agyongyötört ez a gondolat, a józan eszemet is kikezdte a sok mi lett volna ha. Hiába igyekeztem a karrierem csodás történéseire összpontosítani, én inkább azok közé a szerencsétlenek közé tartozom, akik csak azt látják, amijük nincs, nem pedig azt, amijük van.

Egyszer késő este belebotlottam egy Tony Robbins-előadásba, amiből megtudtam, hogy az élet ÉRTEM történik, nem pedig VELEM. Próbáltam változtatni a nézőpontomon, mert így tényleg könnyebb lett volna, de képtelen voltam megőrizni a lendületet. A mindennapok és a különböző teendők addig-addig pusztították a pozitív gondolatokat, míg azon kaptam magam, hogy hajnali ötkor ugyanazzal a reménytelenséggel ébredek, mint amivel elaludtam.

Kavarogtak a gondolatok a fejemben, tovább kortyoltam a bort, visszahúztak az emlékek. Régen azt hittem, az első szerelem lesz majd a legnagyobb veszteségem.

Pedig sejthettem volna, hogy Avának sokkal nagyobb felettem a hatalma, mint neki.

2

ELŐTTE

Amikor először pillantottam meg Ava Aldaine-t, nyomban tudtam, hogy meg fog változni az életem.

Az előadóterem felé vezető lépcsőn ült, körülötte vihogó lánykoszorú, mind ugyanolyan elegáns dizájnercuccban. Vállon átvetett kis bőrtáskák, selymes pólók, elöl a megfelelő idézetekkel, lapos sarkú bokacsizmák aranycsatokkal és -sarokkal. Még a gondosan szaggatott farmerjukból is sugárzott az a tudatosság, amit én képtelen voltam belevinni a magam egyéniségébe – amiből ordít a fontosság, amit maguknak tulajdonítanak.

De Ava több volt mint falkavezér, más súlycsoport, mint egy átlagos gimis bálkirálynő. A ragyogása a bensőjéből fakadt, és úgy sugározta az energiát az őt körülvevő tömegre, ahogy a guru adja tovább az erőt a kántáló tömegnek. Megálltam a lépcső alján, nem tudtam, merre menjek, ő pedig rám nézett azzal a hihetetlen kobaltkék szemével, aminek a mélysége megigézte és lebilincselte az embert. A hátán végigomlott dús, fényes, gesztenyebarna haja, szív alakú arcát felfelé fordította, ajka széles mosolyra húzódott, mintha egy jóbaráttal futott volna össze, nem pedig egy idegennel, aki ostobán bámul az általa eltorlaszolt útra.

– Hé, mi ugyanarra az angol kurzusra járunk! Madison vagy, ugye?

Bólintottam, némán a bensőmben kavargó különös érzésektől – a sóvárgás és az ismerősség elegyétől, mintha már találkoztunk volna azelőtt is. Emlékszem, később Ava is ugyanezt mondta, és a sors kezét látta a megismerkedésünkben: rokonlelkek voltunk. Mindig tetszett ez a gondolat, ebbe kapaszkodtam, amikor nehezen találtam fogódzót az életben. Azt sugallta, hogy különleges vagyok.

– De jó ez az outfit!

A szemem elkerekedett, bár próbáltam leplezni. Nem volt pénzem csúcsmárkákra, pedig majd megőrültem a divatért. De beletanultam, hogyan kutassak fel vagány vintage ruhákat meg luxustextileket és rakjak össze belőlük stílusos szetteket. A gimis osztálytársaim mindig cukkoltak a sajátos gönceimért, ez volt az első alkalom, hogy valaki megdicsért. Nem is tudtam, nem viccel-e, de Ava tekintete derűs volt, nyílt, és… őszinte.

– Kösz.

A kísérete elcsendesedett, tekintetükből sütött a lenézés, amit oly jól ismertem, de Ava csak nevetett, és arrébb csúszott a lépcsőn.

– Bocs, hogy elálljuk az utat. Csak húzzuk az időt, hogy ne kelljen még bemenni, ugye, Chels?

A mellette ülő lány bólintott, lobogott a göndör szőke haja. Amikor megszólalt, csak a két metszőfoga közötti hézagra tudtam figyelni.

– Mégis miért kell nekünk költészetet tanulni, az ég szerelmére?! Kit érdekel, hogy mi volt a költő szándéka? Engem csak az érdekel, mi kell ahhoz, hogy átmenjünk a vizsgán – mondta, és körbeforgatta nagy, barna szemét. – Nem csinálhatnám végre a gazdasági kurzusaimat? Ma már senki nem foglalkozik bölcsészettel, annyira ódivatú!

Nem tudtam megállni, hogy vissza ne vágjak.

– Én szeretem a bölcsészetet. Olyan, mint a svédasztal – mindenből veszek egy kicsit. Aztán eldöntöm, miből szeretnék még többet.

Néhány lány kuncogni kezdett, éreztem, hogy elvörösödöm. Jaj, mit kell itt nekem okoskodnom! Nyilvánvaló, hogy nem vár választ.

Ava felnevetett, merész, harsány kacagása magára vonta a figyelmet.

– Imádom! A Havisham valójában az egyetemek Trófea Grillje, nem pedig steakhouse, aminek kiadni igyekszik magát.

Chelsea is vele nevetett, aztán a többiek is mind, én pedig már nem is éreztem magam akkora idiótának.

Épp kezdtem megnyugodni, és azon gondolkodtam, talán mondhatnék még valamit, amikor erőteljes hang harsant mellettem:

– Örömmel látom, mennyire ráérnek cseverészni meg lézengeni az órám előtt. Akkor a pénteki vizsgára mindenképp úgy állítom majd össze a kérdéseket, hogy egy szinten legyenek a magabiztosságukkal.

Lithman professzor asszony angol irodalmat tanított, és szigorú tanár hírében állt. Meg sem állt, a lányok pedig gyorsan összébb húzódtak, hogy átférjen közöttük, elegáns fekete cipője kopogott minden egyes lépcsőfokon, mint a végső visszaszámlálás. Kacagott a csoporton végigsöprő nyögések hallatán, aztán belépett a kétszárnyú ajtón.

– Jobb, ha bemegyünk – közölte Ava, és kecsesen felállt. Vaskos, kötött, piros pulóvere néhány centivel a dereka fölé ért, kivillantva lapos hasát. Sötétkék, szakadt farmerja szorosan követte idomait, csak a bokájánál szélesedett ki. Piros, lapos sarkú csizmája tökéletes stílusérzékről tanúskodott. Próbáltam nem irigykedve nézni öltözéke – és az alakja – láttán, amikor a táskájáért nyúlt.

Hódolói védőbástyaként fogták körbe, én pedig lehajtott fejjel siettem el mellette. Becsúsztam helyemre a hátsó sorba, és néztem, ahogy a többi hallgató csevegve és nevetgélve tódul befelé, mielőtt Lithman professzor elkezdi az órát. Igyekeztem nem bámulni Avát és a barátait, és eltűnődtem, vajon milyen érzés lehet könnyen beilleszkedni és barátkozni.

Aztán hamar belefeledkeztem a professzor előadásába Emily Dickinsonról, magával ragadtak szavai a költő küzdelmeiről és mély érzelmeiről. Mindig szívesen eljátszottam az írás gondolatával, katartikus érzés volt, hogy papírra vethetem elmém összes nyomorúságát.

– Ms. Davenport, kíváncsi lennék, mi a véleménye Dickinson Senki vagyok! Ki vagy te?{1} című verséről!

Ava egyik udvarhölgye, a csinos, barna hajú lány, nagyot sóhajtott. Összerezzentem. Lithman professzor egyvalamit ki nem állhatott az óráin: a modortalanságot.

– Nekem egy kicsit zavarosnak tűnik – nyögte ki a lány. – Azt hiszem, dühös volt, hogy senki nem csodálja, mert mindig otthon volt. Szóval mérges volt, hogy egy senkinek tartották, és azért gúnyolódott azokon, akik híresek és jómódúak, mert féltékeny volt rájuk.

– Értem. Tetszett a vers? – kérdezett vissza Lithman professzor.

Ava barátnője tétovázott.

– Nem igazán. Szerintem unalmasak és terjengősek a művei. Jobb lenne, ha egyenesen megmondaná, mit akar.

Lithman professzor bólintott, de láttam, hogy nincs elragadtatva a lány válaszától.

– Ne feledje, hogy Dickinsont gyakran az ellentétek költőjének nevezik. Van valakinek ötlete, mi lehetett Dickinson szándéka ezzel a verssel, hogy milyen vonatkozási rendszerbe illeszkedik a költemény?

Néhány diák megkockáztatott egy-egy sekélyes, tizenkettő egy tucat választ. Tudtam, hogy ez az óra nem túl népszerű, de én titkon szerettem, ahogyan Dickinsont is. Lithman professzor hirtelen rám szegezte a tekintetét.

– Ms. Heart! Érdekelne, hogy maga mit gondol minderről. Magának mit mond ez a vers?

A fél terem hátrafordult, és rám bámult. Éreztem, hogy elvörösödöm, és átkoztam magamban világos, szeplős bőrömet, ami elárult. Úristen, de utáltam a figyelem kereszttüzébe kerülni! Ava kíváncsian nézett rám. Ritkán szólaltam meg órán.

– Nekem tetszett a vers. Olyan szellemi rétegei vannak, amiket sokan nem látnak meg Dickinson művészetében.

A professzor bólintott.

– Folytassa!

– Úgy gondolom, Dickinson valójában élvezte a magányt, egyáltalán nem vágyott a társasági életre. Boldog volt senkiként, és a verssel inkább azokból űz gúnyt, akik áhítják a figyelmet, akik mindenáron valakik szeretnének lenni a világban. Azt hiszem, tetszett neki, hogy a szobája magányában ő bárki lehet, aki csak lenni akar, még akkor is, ha mi ma sajnáljuk érte.

– Érdekes szempont. Mit gondol, hogyan vélekedne a mai társadalmunkról?

Nem tudtam nem nevetni.

– Megvetné a közösségi médiát. Valószínűleg azt gondolná, irtó nagy szamárság lájkvadászattal foglalkozni.

A teremben sokan felnevettek, de láttam, hogy Ava barátai csak a szemüket forgatják. Jaj, miért kellett felszólítania! Azt kívántam, bárcsak Dickinson lennék, és mindenki békén hagyna.

Lithman professzor bólintott.

– Kiváló meglátás. Most pedig térjünk rá a vers szerkezetére.

Folytatta az előadást, és az óra hátralévő részében szerencsére senki nem figyelt rám.

Miután összepakoltam és kifelé indultam, Ava lépett oda mellém.

– Tetszett, amit az órán mondtál – mondta barátságos mosollyal. – Menő, hogy neked bejönnek a versei.

Igyekeztem nem tudomást venni a barátnői szúrós pillantásáról.

– Ó, kösz.

– Épp a könyvtárba megyünk tanulni a vizsgára. – Átható tekintete teljesen megigézett. – Nincs kedved velünk tartani?

Elszorult a torkom. Az első szemeszterben nem igazán sikerült barátokat szereznem. Nem jártam a népszerű bulikba, a szobatársamat pedig láthatólag cseppet sem érdekeltem. Az első két hétben szertefoszlott minden reményem, hogy az egyetem majd más lesz. Bólintottam.

– De, persze. Kösz.

A lányok többsége nem repesett az örömtől.

– Nem igazán van hely még egy embernek a tanulócsoportunkban, Ava – mondta Patricia Davenport. – Bocs. – Gonosz kis mosolya gunyoros volt, legszívesebben felszívódtam volna.

Ava hangja hűvösen csengett.

– Akkor talán itt az ideje, hogy új csoportot alakítsunk.

Mindenkiben megfagyott a vér. Végül Chelsea oldotta a feszültséget azzal, hogy mellettem termett, és belém karolt.

– Mindig van hely még egy embernek. Légyszi, mondd, hogy kisegítesz még néhány infóval, hogy jobban értsem ezt a spinét. Én próbálkozom, de lövésem sincs.

Elvigyorodtam, a testem ellazult lezser gesztusától.

– Persze hogy segítek. Csak egy kicsit a felszín alá kell nézni, és belegondolni, milyen életet élt. Nem véletlenül lett depressziós.

– Hanem szerinted miért? – kérdezte az egyik lány. – Túl fura volt társadalmilag?

Egy pillanatig sem haboztam.

– Mert soha nem volt orgazmusa – vágtam rá.

Avából és Chelsea-ből kitört a nevetés.

Patricia dühösnek tűnt.

Ava mellénk sodródott, és Chelsea-be karolt.

– Jópofa vagy – jelentette ki. – Gyerünk.

Jóleső érzés töltött el, örültem, hogy bevállaltam egy merészebb poént. Imádtam marháskodni, de a félszegségem miatt ritkán mutattam meg a valódi énemet. Ava kísérete lemaradt, de mi hárman tovább masíroztunk a könyvtár felé. Most először éreztem, hogy valami különlegesnek vagyok a része. Vérem szédítően pezsgett, mint a frissen nyitott pezsgő.

Ava engem választott.

3

Mindnyájan jelesre vizsgáztunk.

Őszbe váltott az első egyetemi év, roppantak a száraz levelek a járdán, tűzifa illata ülte meg a levegőt, még ha nem is égett sehol tűz a környéken. Mire kitört a szünet, mindenki kezdte elismerni szoros kis hármasunkat, jóllehet mindig hívtuk a többieket is, hogy jöjjenek velünk bulizni, tanulni, kocsmázni. Estére általában visszataláltunk egymáshoz, megittunk egy utolsó italt és átbeszéltük az eseményeket – ki nézett rá kire, ki beszélt kivel, miféle pletykák keringtek a campuson –, aztán egymásba gabalyodva, az alkoholtól és a nevetéstől ernyedten aludtunk el.

Én általában a szárnysegéd szerepét játszottam, vigyáztam, hogy Ava és Chelsea be ne rúgjanak túlságosan, aztán össze ne álljanak valami seggfejjel, és bajuk ne essék. New York nem volt barátságos hely, én meg túl sokat olvastam arról, milyen fontos résen lenni, nehogy bedrogozzák vagy szexrabszolgának adják el az embert. Amikor bulizni mentünk, legtöbbször túl ideges voltam ahhoz, hogy igazán elengedjem magam, de már attól is boldog voltam, hogy nézhettem, ahogy a barátaim felszabadultan szórakoznak, én meg vigyázok rájuk. Jó érzés volt felelősséget vállalni olyanokért, akik ezt értékelték, még ha állandóan cukkoltak is, hogy én vagyok a legidősebb szűz lány az egész világon.

Ava abban a szerencsés helyzetben volt, hogy saját lakása volt az egyetem közelében, úgyhogy békén hagytuk a szobatársamat, és meg se próbáltunk bezsúfolódni az apró kollégiumi szobák egyikébe, hanem inkább nála kötöttünk ki. Legtöbbször ott is aludtunk, túl késő lett ahhoz, hogy hazagyalogoljunk vagy taxit kerítsünk.

Ava barátai eleinte piszokul bántak velem, nyilván nem értették, miért szentel nekem ennyi figyelmet, de hamarosan mindez mit sem számított, hiszen már csak mi hárman voltunk, nem maradt mellettünk hely másnak. Ava azt mondta, amúgy sem voltak igazi barátok, egyszerűen csak együtt lógtak. Ő és Chelsea még a nyár elején ismerkedtek össze a nyílt napon, és azonnal egymásra találtak. A tanév kezdete előtti hónapokban egyre közelebb kerültek egymáshoz, de azt mondták, csak akkor érezték, hogy minden a helyére került, amikor én is színre léptem. Amikor megjegyeztem, hogy úgy viselkedtek, mint a boszorkányok, akik épp a harmadik társukat toborozzák a gyülekezetbe, dőltek a nevetéstől.

Azt hiszem, egyikünk sem emlékszik arra a pillanatra, amikor világossá vált, hogy senki másra nincsen szükségünk. Talán nem is kellett, hogy világossá váljon, egyszerűen így voltunk boldogok. Egymásban találtunk otthonra.

Egy csütörtök este megint csak Ava hálószobájában gyűltünk össze. Imádtam nála a hatalmas dupla ágyat, a selyemlepedőket és a bolyhos műszőrme takarókat. Mindig Chelsea meg én foglaltuk el az ágyat, nekidőltünk a rágógumiszínű párnáknak, Ava inkább törökülésben üldögélt az azúrkék szőnyegen. Jógázott, és éppoly kecses volt a padlón, ahogyan a magas sarkújában lépkedett. A háttérben üvöltött a tévé. Az ágy támlája fölött fehér fényfüzér világított. A szoba egyik sarkát hatalmas sminkasztal foglalta el bársonyszékkel, lámpás tükrökkel és teljes felületén megrakott kozmetikumokkal. A plüsslajhár a tankönyvekkel, bekeretezett oklevelekkel és minifotókkal teli könyvespolcra préselve kapott helyet. Az íróasztal és rajta a laptop mintha csak utólag került volna a szobába, nem úgy tűnt, mintha Ava rendszeresen használná.

Ava felbontott néhány doboz White Clawst, s közben arról beszélgettünk, melyik a legújabb lányegylet az egyetemen, amibe nem lépünk be.

– Az efféle társaságok korlátozzák az embert, csak az exkluzivitásra hajtanak – közölte Chelsea, miközben arcát a tenyerébe támasztva mályvacukordarabkák után kutatott a Lucky Charms dobozában. – Én ugyan nem leszek fogaskerék az ő gépezetükben.

Ava nevetve megrázta OPI Bubble Bath körömlakkos üvegét. Feltámasztotta a lábát, a lábujjai közé vattapamacsokat dugott.

– Mindannyian fogaskerekek vagyunk valamilyen gépezetben – mutatott rá. – Csak az a kérdés, ki melyiket választja.

Elgondolkodtam a szavain, és ráeszméltem, milyen igaza van.

– Én sem igazán kedvelem azokat a lányokat – vallottam be. – A fiúk pedig, akiket meghívnak, kifejezetten rémesek.

– Egyetértek – felelte Chelsea, s az arca felragyogott, amikor végre kihalászott egy rózsaszín négylevelű lóherét. – Nekünk ennél jobb kell. Alapítsunk saját klubot?

Orromat ráncoltam, beletúrtam a gabonapelyhes dobozba, és boldogan kibányásztam a maradékot.

– Nekem jó ez így, ahogy van. Hogy csak mi vagyunk.

Ava elvigyorodott.

– Aha. Csak mi. A mi kis édeshármasunk.

Chelsea felhorkant.

– Na, azért nem olyan édeshármas!

– Én bármikor kikezdenék veletek – mondta Ava, mire mindnyájunkból kitört a nevetés.

Ava lassú, egyenletes mozdulatokkal kezdte festeni a körmét.

– Szoktatok azon gondolkodni, vajon hol leszünk néhány év múlva?

– Nem, én már mindent elterveztem. – Chelsea abbahagyta a mályvacukor-vadászatot és megtörölte a kezét egy szalvétában. – Saját gazdasági tanácsadó céget alapítok női, illetve szegényebb ügyfelek számára. Ideje, hogy valaki nekik is segítsen meggazdagodni.

Csodálattal néztem a barátomra. A csapatunkban Chelsea volt a föld elem. Mindig gyakorlatiasan gondolkodott, gyorsan döntött, és jobbá akarta tenni a világot. Újrahasznosított, pénzt adott a hajléktalanoknak, és önkénteskedett a helyi ingyenkonyhán. Minket is próbált erre terelni, bár Ava meg én szívesebben aludtunk, vagy néztük a Netflixet.

– Neked miért ilyen könnyű ez az egész? – kérdeztem tőle kíváncsian. – Mindig tudtad, hogy mit akarsz csinálni?

Chelsea bólintott.

– Aha. A szüleim mindig jótékonykodtak. Engem is önkénteskedésre és mások segítésére neveltek. És én felnézek rájuk. Sajnos néhány évvel ezelőtt behálózták őket valami piramisjátékba, és minden megtakarításukat elvesztették, amit nyugdíjra félretettek. – Chelsea sötét tekintete dühösen villogott. – És most robotolhatnak tovább, holott arról álmodtak, hogy beutazzák a világot. Megváltoztak. És most annyira… – Elcsuklott a hangja, én pedig önkéntelenül is felé nyúltam és megszorítottam a kezét. – Szomorúak.

Ava halkan szitkozódott.

– És a legnagyobb baj az, hogy még csak büntetés sem jár érte. Annyira sajnálom, hogy ez történt a családoddal, Chels. Tiszta szívás.

Chelsea erőtlenül elmosolyodott, látszott, hogy igyekszik túltenni magát a dolgokon.

– Ja. Szóval úgy döntöttem, én mindent megteszek. Az emberek többsége nem tudatos a pénzügyeivel kapcsolatban, főként a nők. De majd az ügynökségem meghozza a változást.

Belecsaptam a tenyerébe, nagyon tetszett, hogy ennyire eltökélt.

– Bárcsak én lennék ilyen ambiciózus! – mondta Ava, és gondterhelten vizsgálta a lábujjait. – Apám azt akarta, hogy Olaszországba menjek egyetemre, hogy jobban megértsem a világ működését, de én mindig New Yorkra vágytam. Szerinte ez az egész szabad bölcsészet időpocsékolás, de azért adott négy évet, hogy eldöntsem, mit akarok. – Az orrát ráncolta. – Eddig itt még semmi nem keltette fel az érdeklődésemet. A matekhoz hülye vagyok, de a művészethez meg a történelemhez is. Azt hittem, a nyelvekkel talán kezdeni tudok majd valamit, de az olaszon kívül minden másban béna vagyok.

Nevettünk, de azért meglepett a vallomása. Ava mindig magabiztos volt, mindig ő mutatta az utat. Ritkán tűnt úgy, hogy kételyei lennének az élet bármely területén.

–  De hisz még csak elsőévesek vagyunk – mondtam. – Egy csomó alapozó tárgyunk van, honnan is tudhatnánk már most? Előttünk az egész élet, hogy eldöntsük, mit akarunk.

Ava sóhajtott.

– Igen, tudom, de apám mégiscsak azt várja el, hogy valami értékes tevékenységgel öregbítsem a család hírnevét. És utálnám, ha úgy néznének rám, mint valami elkényeztetett úrilányra, akinek az apukája intéz el mindent.

Chelsea a fejét ingatta.

–  Kizárt. Te soha nem hagynád, hogy más döntsön helyetted. Te ahhoz túl vagány vagy.

– Vagy inkább túl sárkány? – cukkolta Ava vigyorogva.

– Határozottan az utóbbi – közöltem pléhpofával, mire Chelsea megdobált gabonapehellyel. Lebuktam előle és félig lecsúsztam az ágyról, amitől csak még jobban röhögtünk. A túl sok White Claws végül megtette a hatását, de jólesett, ahogy lüktetett az ereimben.

Nekidőltem az ágytámlának.

– Szoktál haragudni az apádra?

Ava általában szeretettel beszélt az apjáról, aki elég nagy szám volt a nemzetközi pénzügyi világban, ráadásul mindenfelé volt lakása – Ava talán neheztelt is rá, amiért nincs elég ideje a lányára. Tudtam, hogy az édesanyját még kiskorában elveszítette. Vajon mi lenne jobb, tűnődtem: ha csak az emléke élne bennem egy tökéletes anyának, akit örökre szerethetnék, vagy ez, hogy él az igazi, de nem törődik velem. Összerezzentem és kortyoltam még egyet, hogy elhessegessem a gondolatot.

– Előfordul. Elég önfejű és sokat veszekszünk, de azért tiszteljük egymást. És azt is tudom – akármilyen dühös vagyok is rá néha –, hogy épp azért olyan elviselhetetlen, mert szeret. – Megvonta a vállát. – Talán, ha anyám még élne, tudnám gyűlölni, de csak ő maradt nekem. Valószínűleg ezért sem lázadtam ellene rendesen tinikoromban.

– Szerintem ez klassz – mondtam halkan. Ava és Chelsea is felnéztek a szüleikre, pedig ez nem volt menő. Ha az egyetemen valaki szóba hozta az őseit, az esetek nagy részében megvetően forgatta hozzá a szemét. A mellkasomat összeszorította a fájdalom – az irigység, ismertem fel –, pedig annak azért örültem, hogy a barátaimnak mások a tapasztalatai, mint nekem.

Ava nekilátott a másik lábának, s homlokát ráncolva méregette körömfestő tehetségének eredményét.

– És veled mi az ábra, Maddie?

A kérdés hallatán megdermedtem, a gyomrom összeszorult, bár igyekeztem nem tudomást venni róla. Mindig ez történt, amikor a szüleimre gondoltam, és arra, hogy mitől lett ilyen elfuserált a kapcsolatunk.

Hogy is magyarázhatnám meg valakinek, hogy amikor ötéves voltam, anyám közölte velem, hogy a létezésem egy tévedés?!

Még a jelenet emlékétől is rosszul lettem. Szépen elmagyarázta, hogy a kapcsolatuk kezdetén úgy döntöttek apámmal, nem akarják, hogy a gyerekek szabjanak utat az életüknek, de aztán mégis teherbe esett, és nem akart abortuszt. Emlékszem a tekintetére, amikor mindezt közölte velem – mintha valami többször elpróbált beszédet mondana, az arca kőkemény volt, és cseppet sem érdekelte, hogy a szavai milyen hatással lesznek az életemre. Azt mondta, ők komolyan veszik a szülői felelősségüket, de tizennyolc éves koromtól kezdve nekem kell gondoskodnom magamról. Ők addigra megtették, ami tőlük tellett.

Ahogy növekedtem, rájöttem, hogy a születésem megfosztotta őket attól az álomtól, hogy kiszabaduljanak a kisvárosból, amit börtönnek éreztek. Anya pincérnő volt a helyi bisztróban. Apa raktári munkás. Egyikük sem volt elégedett az életével, és erről én tehettem.

Korán megtanultam, hogyan boldoguljak, főztem magamra, mostam, beszereztem, ami az iskolához kellett. Ha szükségem volt valamire, kérdés nélkül kifizették. De a némaságuk mindennél borzalmasabb volt. Jobb lett volna, ha ordibálnak, amiért tönkretettem az életüket, mint ez a végtelen, hűvös, udvarias csend, ami rátelepedett az otthonunkra.

Jól tanultam, benyaltam a tanároknak, és kiváló felvételit írtam, mert tudtam, hogy csakis így menekülhetek meg a pokolból. Jelentkeztem a Fashion Institute of Technologyba, de elutasítottak, amin kiborultam. A Havisham Egyetem elsősorban nem a gazdagokat, hanem inkább az exkluzivitást célozta. Nem volt könnyű bejutni – itt főként a bölcsészetben látták a sikerhez vezető utat, és itt tanított a világ néhány legjobb tanára. Nem erőltették, hogy az elsőévesek azonnal szakosodjanak, széles óraválasztékkal bátorították, hogy kísérletezzenek, ők pedig lehetőleg minden hallgató igényének igyekeztek megfelelni.

Amikor ösztöndíjas lettem a Havishamen, összecsomagoltam a cuccomat, és vissza se néztem többé. Elmúltam tizennyolc éves, tudtam, hogy ezentúl csak magamra számíthatok. De a barátaimnak nem akartam elmondani az igazat. Utáltam volna, ha sajnálnak, vagy ha elkezdenek máshogy viselkedni velem. Úgyhogy csak megvontam a vállam és igyekeztem könnyedén válaszolni.

– Hát, mi soha nem jöttünk ki egymással. Alig vártam, hogy leléphessek. Folyton veszekedtünk, kutyába sem vettek.

– A szülők néha rémesek – mormogta Chelsea együttérzőn.

– Figyi, ha nem akarsz hazamenni a szünetben, eljöhetnél hozzánk – mondta Ava, és kinyújtóztatta a lábát. Az ujjai ragyogtak a lágy fényű rózsaszín körömlakktól. – Nagyon bírnám. Apa mindig korán megy dolgozni, én meg agyonunom magam otthon. És persze te is gyere, Chels!

– Kösz, de a szüleim kiakadnának, ha nem mennék haza – felelte Chelsea.

Elmosolyodtam Ava meghívása hallatán. Minden szabad pillanatomban dolgoznom kellett, és közben a jegyeimet is muszáj volt tartanom, hogy el ne veszítsem az ösztöndíjamat. Egész jó állásom volt, egy ír kocsmában pincérkedtem – rendesen megfizettek és a borravalót is igazságosan osztották el. A tulajok kedvesek voltak és mindig kaptam ingyenvacsorát is.

– Kösz, de dolgozom.

– De nem karácsonykor! Legalább vacsorázni gyere el! Apa örülne, ha megismerkedhetne veled!

Szenvedélyes szavai hallatán kissé engedett a jég a szívemben.

– Két műszakot vállaltam, azok helyett is, akik hazamennek. Kell a pénz.

Ava arcára kiült a makacsság, de láttam, hogy későbbre raktározza az érveit. Utáltam, hogy mindent Ava fizetett, mert pontosan tudta, hogy Chelsea-nek meg nekem sosincs elég pénzünk. Dühös lett, amikor felróttam neki, milyen gazdag a családja, de azt nem tartottam helyénvalónak, hogy tőle kérjek pénzt szórakozásra. Eszem ágában sem volt, hogy olyan legyek, mint a többiek, akik mind azért koslatnak utána, mert ő fizet mindent. Egyre csak kerestem a kifogásokat, nehogy drága helyekre kelljen mennem vele – maradtunk a kiskocsmáknál és a gyorskajáldáknál.

Chelsea mentett meg azzal, hogy témát váltott.

– És te tudod már, mi szeretnél lenni, Maddie? Azt mondtad, a digitálismédia-kurzusokat szereted a leginkább. Fotózni fogsz, vagy valami ilyesmi?

Ava érdeklődve nézett fel. Az ajkamba haraptam. Próbáltam magam meggyőzni arról, hogy egy rendes főiskolai diplomával milyen sok lehetőség nyílik majd meg előttem, de leginkább mégis a divat és a modellkedés érdekelt. Persze ostobaság volt ilyesmiről álmodozni. Kisvárosi lány voltam, nyúlánk és esetlen.

Otthon hamar rájöttem, hogy soha nem engedhetnék meg magamnak igazán drága ruhatárat, a suliban pedig a többiek mind egyszerű és unalmas göncöket hordtak, amiket minden katalógusban és a helyi plázában megkap az ember.

De én nem! Megszállottan figyeltem a legexkluzívabb divatot a közösségi médiában, aztán kikísérleteztem, hogyan rakjak össze hasonló szetteket olcsóbb darabokból. Megtanultam varrni, bár nem lett a szenvedélyem. Az eredmény viszont igen. Lefotóztam az alkotásaimat, otthon pedig modellkedtem, amit anyám rosszallóan figyelt, apám pedig tudomást sem vett róla. Még ha cukkoltak is a ruháim miatt, tudtam, hogy rátaláltam valamire. Miért nincsenek jobb lehetőségeik a magamfajta lányoknak, akik szeretnének divatosan öltözni, de nincs rá pénzük? Olyan lányoknak, akik nem akarják ugyanazokat az egyencuccokat hordani, amiket minden üzletben árulnak?

Többre vágytam attól a pillanattól kezdve, hogy egy ültő helyemben végignéztem az America’s Next Top Modelt és először lapoztam bele a Vogue magazinba. Csak sajnos a helyzet éppolyan volt, mintha valaki táncosnő akarna lenni a Broadwayn, közben meg a saját lábujját sem éri el. Egy modellnek ki kell tűnnie a tömegből, be kell töltenie a teret. Emlékezetes személyiségével és megfelelő külsejével kell elérnie, hogy észrevegyék az emberek.

Nekem viszont egyik sem volt meg.

Pénzem sem volt profi fotózásra és portfólióra. Egyetlen lehetőségem a közösségi média volt, hogy ott osszam meg, amit csinálok, és építsek követőtábort. Hogy így kerüljek a figyelem középpontjába, és szerezzek nézettséget. Csakhogy ehhez túl félénk voltam. Meg túl esetlen, pipaszár lábbal, sápatag, szeplős bőrrel és furcsa, zöldes aranybarna szemmel. Nem lettem volna a közönség kedvence. Néha kiraktam egy-egy posztot, de ennél tovább nem merészkedtem.

Istenem, nem mondhattam meg nekik az igazat! Úgy éreztem, döbbent együttérzéssel néznének rám, Ava rögtön segíteni akarna, én meg még inkább összetörnék, ha kiderülne, miről álmodozom.

– Nem tudom. Még csak most próbálok rájönni.

Ava a homlokát ráncolta. A szívem hevesen vert. A szeme összeszűkült, mintha mindent pontosan látott volna, amit rejtegetni próbáltam, s bár halálra rémültem tőle, mégis megkönnyebbültem.

– Ne hazudj már! Miért félsz elmondani?

– Nem hazudok. – Nem akartam elvörösödni. De a sápatag bőröm mindent elárult. – Még túl korai lenne döntenem.

Ava tovább vizslatott. Úgy éreztem, mintha a bőröm alá akarna lesni, zavaros bensőm legmélyére.

– Ha muszáj volna, mit választanál?

Megragadtam egy élénk rózsaszín takarót és magam köré tekertem, hirtelen elfogott a remegés.

– Most ötévesek vagyunk, vagy mi?

Chelsea kuncogott, de Ava nem adta fel.

– Komolyan kérdezem. Megállás nélkül együtt vagyunk, néha mégis úgy érzem, alig ismerlek.

Megpróbáltam visszavonulni, mint általában, ha támadás ért.

– Pedig én elmondok nektek mindent. Csak egyszerűen nem tudom. Mégis mi a baj azzal… ha nem tudod?

Chelsea hol Avára, hol rám nézett, érezte, hogy itt valami többről van szó.

– Az, hogy én elmondom az igazat, te meg rejtőzködsz. Mi olyan nagy ügy, Maddie? Ha valóban olyan közel állunk egymáshoz, mint hittem, megbíznál bennünk.

Hirtelen felfordult a gyomrom az alkoholtól. Már nem éreztem olyan könnyűnek ezt az estét – a két ember, akiket a barátaimnak gondoltam, úgy bámult rám, mintha hazudnék.

És ez így is volt. De hogy vallhattam volna be azt, ami ennyire szánalmas?

Ava gyors mozdulattal visszatette a körömlakk ecsetjét az üvegébe, friss pedikűrjét kockára téve átvágott a szobán és megállt velem szemben. Orromat csiklandozta kedvenc arckrémjének szantálfaillata, ő pedig megfogta a kezemet és megszorította, mint aki tudja, mekkora szükségem van rá.

– Nem fogunk kinevetni. Vállald már fel!

Vállald fel.

Kavarogtak bennem a szavak, a mélyére hatoltak mindannak, amit a sokévi magány és védőbástyáim kiépítése során oly gondosan elrejtettem. A tekintetünk találkozott, s abból a gyönyörű kék szempárból úgy sugárzott a bátorítás és a néma támogatás, hogy szinte sírhatnékom támadt.

Amikor végül megszólaltam, épphogy csak suttogni tudtam.

– A divattal szeretnék kezdeni valamit. Modell lennék. Vagy influenszer.

Vártam az együttérző pillantásokat, az álságos motivációs tirádákat, de Ava csak félrebillentette a fejét.

– Ez lenne az a nagy titok?

– Aha – pislogtam. – Tiszta hülyeség, ugye? Követőim nincsenek, és legszívesebben elbújok a sarokban, hogy észre ne vegyenek. Ez aztán a szupermodell.

Ava felnevetett, de a nevetéséből elragadtatottság csengett ki, nem gúny.

– El se hiszem, hogy ezt titkoltad előlünk! Egyáltalán nem hülyeség. Te modellnek születtél, Maddie!

– Na persze – csattantam fel. – Tök messze vagyok attól a világtól, egy vicc az egész. Nem az a típus vagyok. Nincs megosztható tartalmam, és lövésem sincs, hogy kezdjek hozzá. – A hangomból kétségbeesés sugárzott. – Nem ejthetnénk végre a témát?

– Nem – felelte Ava. A tekintetében szikra villant, hirtelen más szemmel nézett rám. Mintha méregetne. – Nagyon is van értelme. Én is folyton azt hajtogatom, milyen menők a cuccaid. Teljesen egyedi, ahogy a ruháidat hordod. Az a patchworkfarmerpulcsi, ami néhány napja volt rajtad például. Rá se néztem volna a boltban, de amikor téged megláttalak benne, azonnal kellett nekem is!

Chelsea is csatlakozott, megragadta a másik kezemet.

– Avának igaza van. Ráadásul a te magasságod és a bőröd hihetetlen előnyt jelent fotózáskor. Csak az induláshoz van szükséged segítségre.

– Az influenszerkedést nem tanítják az egyetemen, nem kapsz belőle diplomát – folytatta Ava. – De bele lehet tanulni. – Pipálgatni kezdte a tételeket. – Kapcsolatokra van szükséged. Friss tartalmakra. Útmutatásra a brandet illetően. Ezt mind meg lehet csinálni némi időráfordítással és a megfelelő emberek segítségével. Két faktor viszont senki másnak nincs meg, csak neked.

Kibukott belőlem a kíváncsiság.

– Micsoda?

Elvigyorodott.

– A legjobb barátaid, akik tudják, hogyan segítsenek. És a külsőd. Van egyáltalán fogalmad arról, milyen elképesztően nézel ki? Teljesen más vagy, mint a többség, és ebben a szakmában éppen erre van szükség. Tökéletesen természetes vagy és érintetlen. A vidéki lány a nagyvárosban. Odáig lesznek a vörös hajadért. És tudom is, kire írok rá most rögtön…

– Ne! – ráztam meg hevesen a fejem. – Figyelj, én nem akarok senkitől szívességet kérni, nem akarom, hogy mozgósítsd a barátaidat. Tényleg. Nem azért mondtam el, hogy ez beinduljon.

Chelsea és Ava összenéztek.

– De ez így működik – mondta végül Chelsea. – Ez is része a szakmának. Ne hagyd, hogy valami ostoba büszkeség vagy makacsság az álmaid útjába álljon!

– Munkát szerezni nem tudunk neked – mondta Ava. – De bemutathatunk néhány embernek az iparágban.

– Nem kell. A saját utamat kell járnom, különben folyton azon tépelődnék, vajon valóságos-e, amit elértem.

Ava sóhajtott.

– Micsoda seggfej vagy!

Megnyaltam a szám szélét, és most én ragadtam magamhoz a szót.

– Külső segítséget nem kérnék, de a tiéteket elfogadnám abban, hogy hogyan legyen több tartalmam. És a videók elkészítésében. Ha rászánom magam és megpróbálok posztolni, mindig inamba száll a bátorság. – Bárki más előtt belehaltam volna a szégyenbe, ha ezt be kell vallanom, de mostanra engedett a szorítás a mellkasomban, mintha ólomkabátot vetettem volna le magamról. A barátaim izgatott tekintete láttán örömteli reménykedés fogott el. Még ha titkon ostobának tartottak is, készen álltak segíteni. Ava közösségi érzékével és Chelsea üzleti tudásával talán ki tudom dolgozni az alapokat. Kezdetnek mindenképp megtenné.

– Persze hogy segítünk! – vágta rá Ava, az arcán izgalom tükröződött. – Annyi mindent megtehetünk itt a campuson, és innen a New York-i tömegeket is elérjük.

– Valójában azt szeretném megmutatni, hogy az ember úgy is lehet divatos, ha nem egyencuccokban gondolkodik – magyaráztam óvatosan. – Én ezzel nagyon megkínlódtam. Szeretném megkönnyíteni az életét azoknak a lányoknak, akik nagy dolgokról álmodnak, de nincs rá pénzük.

– Ez szuper! – mondta Ava. – Egy ilyen hozzáállás mindenkinek tetszene. A közösségi média pedig imádni fogja.

Chelsea már nyúlt is a telefonjáért és sebesen pötyögött rajta.

– Kell egy terv, hogy hogyan szerezzünk követőket és szponzorokat.

Egymásnak adták a szót, záporoztak az ötletek, lépésről lépésre sorolták, mi kell ahhoz, hogy észrevegyenek. Kezdtem bepánikolni. Egy dolog, ha álmodozik az ember, aközben biztonságban éreztem magam. De hogy komolyan kiálljak a nyilvánosság elé, és megkockáztassam, hogy elutasítsanak vagy kinevessenek? Nem is sejtettem, elég erős vagyok-e ahhoz, hogy megbirkózzam a dologgal. Nyilván magam is utánanéztem már egy s másnak, de valahányszor megpróbáltam előlépni, megfutamodtam. Mi lesz, ha a barátaimnak is csalódást okozok?

– Várjatok… lassítsunk! El sem hiszem, hogy segíteni akartok. Még sosem beszéltem erről senkinek.

Ava nagyot sóhajtott.

– Maddie, az a baj veled, hogy nem úgy látod magadat, ahogyan mi. Mi viszont teszünk róla, hogy észrevegyen a világ.

Chelsea kurjantott, mire mindnyájan nevettünk, s engem újra elfogott a boldogság mámora – olyan gyorsan cikáztak fejemben a lehetőségek, mintha megszívtam volna a bong pipát és most szabadon repülnék.

Akkor és ott pontosan tudtam, hogy Ava és Chelsea megmentettek a legborzasztóbb dologtól, ami megkeserítette az életemet.

A magánytól.

Nem csoda, hogy ekkorát koppantam. A lánybarátságok olyanok, mint az első szerelem – féktelen öröm, izgalom és szenvedély hatja át őket. De sajnos mindezt könnyen a harag és a féltékenység lángjai emésztik fel. A szívedbe mar és ellopja a lelked, aztán egész életedben küzdhetsz, hogy visszaszerezd.

De még nem tartottunk ott.

Még nem.

{1} Tótfalusi István fordítása.