Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022 © B. Czakó Andrea

Az olvasóhoz

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

SZÓSZEDET

Forrásmunkák

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

B. Czakó Andrea

A CSEND ÁRNYÉKA

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-584-6 PRINT
ISBN 978-963-559-585-3 EPUB
ISBN 978-963-559-586-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022
© B. Czakó Andrea

szerkesztette
dr. Bujtor László

a borítót Varga Tamás © 2022 tervezte

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Az olvasóhoz

A regényben szereplő történelmi, létezett és létező személyek életéről mások által írt könyvekből, bejegyzésekből, elejtett mondatokból alkottam meg a történetben bemutatott személyiségeket, életutakat, valós és kitalált szereplőket.

Engedje meg a kedves olvasó, hogy a megtörténtet fikcióval keverve állítsak emléket a neves és névtelen hősöknek.

A mesélő számára nem létezik más történet a sajátján kívül.

1.

ANNA

Derenk,
1940 október vége

Belső vacogással ébredek. Az ütemes reszketés kívülről láthatatlan. Az érzés ismerős, a szoba idegen. Egyedül vagyok. Már a magánytól didergek. Holdvilág hatol át a kis ablakokon, olajtól ragyogó ládák állnak alattuk. A gazdák gondos ápolással tartják életben az elmúltat. A szoba sarkában magasodó tornyos duplaágyon fekszem. A hímzett párnákat a használaton kívüli ágyra halmozták, így szorítottak számomra kényelmes fekhelyet.

A gazdák jó emberek, lakásuk valódi otthon.

Azt remélem, hogy Babcia szülőfalujának egyik házában ébredek.

– Lélegezz ütemesen! Nyugodj meg! – suttogom. Kimondva hihetőbb. – Élek! Valaki rám talált.

Ritmusosan szívom-fújom a levegőt, a testem lassan elernyed. A vastag dunyhától balra látok ki.

– Látok. Látom ezt a szobát. De mit látnak, akik rám néznek? Emberbőrbe csomagolt gyávaságot? – sóhajom szétszakítja a szoba hideg levegőjét, aminek a részecskéi összekoccannak, ahogy a fogaim az először kimondott önvádtól.

Zúgó fejemben Bubenkó babcia mesél. A kis lócán ülünk, szálkák szúrják a fenekemet, a magas hegyekről hóillatot hoz a szél. Szavai zsongása körbelengi a portát. Meséivel váltam azzá, aki vagyok. Vagy akinek lennem kéne. A hegyi kecskék ereszkedés közben megállnak a sziklán a vendégház mögött, hogy hallják a szavát. Vágyottá varázsol mindent, amit kiejt a száján. „Ott más volt élni. Időtlen. Már az otthonok is eltértek a miénktől. A magyar földre települt lengyelek, ha egy házban több szobát alakítottak ki, a vendégek számára fenntartottat tisztaszobának nevezték, amolyan magyar szokásként.” Odahaza, ha egy ház két helyiségből áll, az egyiket fehér, a másikat fekete szobának hívjuk. „Kétszáz év alatt, amióta gorálok élnek Derenken, kevés magyar hagyományt vettek át. A kilencszáztizenkettes tűzvész után kőházak váltották fel a régi zrubové domyt, a rönkházakat.” Babcia beszél hozzám, az ő hangjától nem félek.

A gyógynövényillatból ítélve ez a szoba tiszta, de semmiképp sem vendégszoba.

A tárgyak beszívják a körülöttük zajló eseményeket. Kiszagolom a kétajtós intarziás szekrény emlékeit, édessége és szorongása csiklandozza és egyben marja az orromat. Az ágy többet tárol az édesből. A helyiség meghittséget sugároz, a falak boldog sóhajokat őriznek régről. Nagyon régről. Ez a szoba emlékeket őrző szentély, időtlen kép a boldogságról, ami már a múlté.

– Létezik valaki, aki ma boldog tud lenni? – Amikor hangosan beszélek, kevésbé félek. Társaim az árnyékok, néha színesek, mint itt, máskor feketék. – Hm? Mondd, Babcia! – szólítom Maria nagymamát lengyelesen. A nővérem és a bátyám gorálul stara mać-nak hívták. Engem tiszteletlennek tartottak, amiért az eredeti helyett a tetszetős hangzást választottam. Milyen ártatlan voltam még!

A szavakat emlékek színezik és festik a részünkké.

– Babcia, Babcia! – Sok és dús, szeretet és szigor. Hitelesíti a múltat: megtörtént. Éltek a szeretteim, nem csupán beképzeltem. A levegőbe kapok utánuk, legalább a sarkukat visszahúzni az életbe.

Semmi.

A korán beköszöntött tél fehérsége felerősíti az éjjeli fényeket, és a szentképekkel díszített fehér falakat élénk kékre árnyalja. Jézus és a Szűzanya les rám a sötétben, a szívük vörösen lángol.

– Bár felmelegítenének! Azelőtt sosem fáztam. Most a lelkem vacog.

Zaj érkezik a lábam felől. Elvetemedett ajtó súrolja a padlót. Elhallgatok.

– Hitler, sipirc! Kifelé! – parancsolja valaki mély hangon, mire egy macska elnyúzott nyávogással felel.

Szívdobogásom felgyorsul. Hitler? Hová kerültem?

A puffos lúdtoll dunyha kitakarja előlem az érkezőt. Két másodperc múlva egy férfi hajol fölém. Mielőtt az ijedtség kiülne az arcomra, a gyomromig szívom. Ugyan minek? Az idegen úgysem lát a sötétben. Ruhájából állatvér és frissen vágott fa savanyú illata szaglik. Arca eggyé olvad a fénytelenséggel és árnyként vetül rám.

– Felébredt – jegyezi meg lengyelül, sziléz dialektusban. A derenkiek maguk között gorálul beszélnek, mégis szokatlan, hogy az idegen gorálul szólított meg, de a macskára magyarul parancsolt.

A termetes ember petróleumlámpát gyújt, és az ágyhoz közeli asztalra helyezi. A sárga fényben imbolygó árny ismét fölém hajol, meleg lehelete lila ködpamacsokat szór a fűtetlen helyiségbe.

– Hogy van, Anna?

Mielőtt válaszolok, a megszólításból kikövetkeztetem, hogy a befogadóm felkutatta a holmimat és megvizsgálta az irataimat a hamis adatokkal. A ZWZ[1] döntése alapján Bubenkó Anna néven léptem át a lengyel-magyar határt. Legálisan. Későn jöttem ki Lengyelországból, egy évvel a nagy menekültáradat lecsengése után. Nyolc hónappal korábban küldtek, de megsérültem, és amúgy sem akartam elhagyni a hazámat. Saját akaratomból inkább maradtam volna. A határon egy szövetséges várt rám. A zöldhatáron kockázatos az átszöktetés, akit elkapnak, azt kitoloncolják, és azzal fuccs a küldetésnek. A határőröknek bemutattam a papírjaimat, az új nevem alatt egy fontos ember aláírásával, aki vállalta a befogadásomat és neki köszönhetően elkerültem a menekülttábort. A szövetséges futárral Budapestre mentem, jelentkeztem a Váci úti lengyel konzulátuson, és köszönetet mondtam a magyar befogadómnak, aki elvitt a Donáti utca 12-be, a „Romek” bázisra, ahol megismertettek a feladatommal. Miután Jasiewicz bázisvezetővel egyeztettem a fedőnevemet, Miskolcra vonatoztam, majd a hegyek között Szögligetre szekereztem, utána felgyalogoltam Derenkre.

A fejem hasogat. Nem emlékszem hogyan kerültem ennek a férfinak a házába. Annyi rémlik, hogy a hegyi úton a község felé tartottam, amikor a szívem dobogásától nem hallottam jól, mert valamitől nagyon féltem.

– Furcsán érzem magam – felelem gorálul. – Hogy kerültem ide? Ugye, ez a falu Derenk?

A férfiból nyugalom árad. A bátrak és megelégedésre képesek nyugalma. A szigorú, egyenes vonalú szempár előhívja az emlékeimet: nyár tündököl Białka Tatrzańskán, ahol ugyanez a kék tekintet összeakadt az enyémmel pár héttel azelőtt, hogy stary ojciec felrobbant a hegybe vájt pincével együtt. Vagy az egy évvel később történt? Miért kötöm össze a két ember váratlan eltűnését az életemből? A férfival egyidőben cseh, rusz, magyar és lengyel vadászok találkoztak nálunk Iwan stary ojciec gondoskodása alatt. Az öreg Giewontnál kevesen ismertek gondoskodóbb embert a Gubalovka környékén. Egyedül a felesége volt más véleményen róla. Abban az időben a nagyszüleim gyakran dúltak-fúltak egymásra valamiért, és az okát nem kötöttek a legkisebb unokájuk orrára. Maria stara mać a férjét hibáztatta a tragédiáért, aztán a dühös gyász elvette Babcia erejét.

– Igen, Derenk. Hosszú utat tett meg Lengyelországból – válaszolja a férfi.

Jobban megfigyelem a befogadómat. Ugyanaz az ember. Nyírkosság vonja be a tenyeremet, belekapaszkodok a suhogó dunyha szélébe. A véletlenek váratlan összjátékát köszönti az ágy nyiszogása, és Szűz Mária aranylón megcsillanó szíve a fali ikonon. Valamikor az enyém is izzott. Amikor a magyarországi vendégek távoztak a szülőfalumból, szenvedtem. Akkor még az jelentette a legnagyobb fájdalmat. Akkor még csak a fellángolás fájt. A fiatal lányokra jellemző hevességgel beleszerettem a férfi küllemébe, és ahogy az a vadász rám nézett, az tetszett. Aztán Iwan papa meghalt. Azt hittük, tragikus távozásával kifizettük a révészt, és a halál évtizedekig elkerüli a családunkat. De telhetetlen bendője újabb áldozatokért korgott. A háború kitörésekor Białka Tatrzańska pusztulása elindította a veszteségek áradatát. A szeretet megdermedt bennem, mint erdőszéli pocsolya a kegyetlen mínuszokban.

Stary ojciec jegeléssel raktározta el a holnap eleségét. Fagyasztással tartósítom a meggyilkolt szeretteim iránti szeretetet, így nem olvadhat el. Az idő nem fakíthatja ki az emlékeimet!

A férfi megérinti a kezemet. Megdermedek, mint a tetszhalott bogarak. Ha most belém rúgna, merev testem hangosan koppanna a padlón.

Hónapok óta nem részesültem tiszta emberi érintésben. Amíg a hozzátartozóim éltek, nyilvánvalónak tartottam az ölelésüket, a simogatásukat és a csókjaikat. Akkor még nem tudtam, hogy az érintésük hiánya elviselhetetlen a magányban. Képzeletben Iwan papa meleg ölelésébe bújok, reggel a nagyi csókja ébreszt, és a testvéreim testének melege.

A szeretet a legerősebb védelem. Vajon képes megvédeni az önmagam előtti szégyentől is?

Megszédülök. Hullámzik az egyetlen magyarföldi ember képe, aki a hamis nevemet leleplezheti. Az elmúlt öt év nyomot hagyott az arcán. Egyedül abban bízhatok, hogy elfelejtett vagy meg se jegyzett. Egy harminc felett járó férfi számára a tizenkilenc éves lány rajongó tekintete nem jelenthetett annyit, mint nekem, ha a férfi figyelme rám kalandozott Iwan stary ojciec és a bátyám mellett.

– Szerencséje, hogy a falu körül ólálkodó kölyökmedve azelőtt lépett a csapdába, hogy magára támadt volna, de még nagyobb szerencse, hogy nem maga lépett a lodzickibe – magyarázza. Fekete, lenőtt haja a homlokába hullik. A kitárt ajtón avas zsír nehéz szaga oson be a csípős hideg levegő hátán. – Amikor a fiammal meghallottuk a visítását, éppen hazafelé tartottunk a favágásból. A medvebocs kínjában megtébolyult. Le kellett lőni… Éhes?

Szíven üt a gyakorlatiassága. Nemet intek. A Greshamban elfogyasztott fejedelmi reggeli óta nem ettem. Hozzászoktam az időszakos éhezésekhez. Ha ahhoz egyáltalán hozzá lehet szokni.

Egy medve?

Lavinaként önt el az emlék. Már tudom, mitől féltem annyira.

A falu bekötőútján jártam, amikor vadállat bűze csapott meg a hátam mögül. Elkapott a pánik. Megharagudtam magamra, amiért megint féltem, mégis hagytam savként tekeregni a gyomromban. Jobban féltem, mint amikor az ukrán katona puskacsövet nyomott a homlokomhoz, miközben mocskos keze a testemen matatott. A tüdőm összeszűkült, a széle elkezdett csapkodni, mint egy rezgő falevél. Minden újabb lépést ólomlábbal tettem meg, minden újabb lépéshez egy gondolat társult. Fagyot hozó köd ült a völgyre, pedig napfényes október végi napon indultam el Pestről. Újabb lépés. A levegőben gomolygó vízcseppek közé csípős füst keveredett. A homály beszivárgott az elmémbe. Ködös fejjel, de töretlenül mentem tovább. Fülemre hajtottam a prémes gallért, siettem az állat és a leszálló éj elől. Lépéseimnél a hó jajdult. A rengetegen keresztül egyetlen ösvény vezetett a célom felé. Bántam, amiért fegyvertelenül indultam útnak, pedig le tudtam volna lőni az állatot, bárkit lelőttem volna, aki akadályoztat a célomban. A túlélés küszöbén. egyensúlyoztam. Előtte hónapokon át meg akartam halni, mentem volna a többiek után. Jan sulykolásának köszönhetően elhittem, hogy Derenken lesz miért folytatni. Ha kijavítható, ha helyrehozható! Annyira közel jártam már a biztonsághoz, a menedékhez! Kényszerűség és elszántság nedvesítette a szemeimet. Egyre csak mormoltam:

– Nem szabad zajt csapnom! Nem szabad elgyengülnöm! A hitleristák elpusztították az otthonomat, egy év alatt jutottam el Lengyelországból Magyarországra a megmaradt rokonaimat felkutatni – soroltam igazolásaimat a jogosnak vélt jussomra. A medvetalptól ág reccsent a friss hóréteg alján. Szemellenzőt képzeltem a fejem köré. A pontosan célzott golyó gyorsan öl. A karmok és fogak tépésétől rettegtem. Tizenöt hónap alatt a háború rettenetes dolgokba sodort bele. Az életemen kívül mindent elveszítettem, és nem akartam elhinni, hogy a cél előtt a cipőm alatt ropogó hó fog elárulni egy medvének.

Fohászkodtam:

– Derenken biztonság vár rám! Ott sikerül a háború zajából átlépnem a csend völgyébe!

Idegtépő csattanás és ordítás, majd dörrenés rengette meg a völgyet. A rákövetkező pillanatban a koponyám robbant és nyilallt, majd a csend magába fogadott.

Így volt, és éppen az az ember talált rám, akit magamban úgy emlegettem éveken át, hogy az én vadászom.

A férfi megérzi a reszketésemből, hogy elviselhetetlen az érintése. Elkapja a kezét a bőrömtől és meleg ujjaival hátra fésüli a haját.

– Megtudhatom a nevét? – kérdezem gyorsan, mert szégyellem az irtózásomat, hiszen a férfi jót akart, de én undorodok a tapogató kezektől. Arra emlékszem öt évvel korábbról, hogy a vendégek Bandinak szólították. A kérdés rávilágít, hogy felismert-e.

– Králik András – feleli egyszerűen, üresen.

Nem emlékszik rám. Örülnöm kellene, mégis fáj.

– Köszönöm, hogy megmentett, pedig azt se tudja, bajtárs vagy ellenség vagyok – mondom egykedvűen.

– Háború dúl ott, ahonnan érkezett. Minden élet számít. Segítünk, ahogy tudunk. Végül ki maga? Bajtárs vagy ellenség?

Nagyot nyelek. Vészterhes időkben nehéz megmondani, hogy ki a barát. Meglehet, akiben eddig megbíztam, holnapra a legveszélyesebb ellenfelemmé válik, mint odahaza Witold.

Odahaza… Haza? Harminckilenc szeptemberében nem akartam elhinni, hogy Lengyelország megszűnt létezni. Egyik napról a másikra nem beszélhettük a nyelvünket. Kijárásunkat korlátozták az utcákra. A nácik elhurcolták az élelmet a házainkból, elvették a fegyvereinket. Még a könyveimet és a síbakancsomat is elkobozták. A szegecseset sajnáltam a legjobban, még stary ojciec készítette Jannak, tőle örököltem. Az árja fennhéjázás bűze áradt az utcákon, amit a kőpor és a mész magába szívott. Átfolyt a téglákon és elnyomta az otthonok melegét. Ahogy beszippantottuk, a rettegés íze keserítette meg a nyelvünket. Aztán a falvakban, városokban németek mellett szovjet katonák költöztek be az otthonainkba. Már amelyik települést nem dúlták fel vagy perzselték hamuvá. Szervezetten törtek be a lakásokba, kórházakba, azonnal tudták kiket lakoltassanak ki, és kiket hurcoljanak el munkatáborokba. A volksdeutschok, a német származású lengyel lakosok évek óta megfigyeltek bennünket, és a megfelelő időben elárultak minket, lengyel szomszédjaikat. Amit addig bizalomnak és biztonságnak hittünk, merő csapda volt.

Mit is kérdezett a vadász?

– A rokonaimhoz érkeztem Derenkre – felelem.

– Végül is Bubenkó lány – méláz, aztán nyíltan folytatja: – Azonos nyelvet beszélünk, a szándékai békések, a szeméből mégis gyűlöletet olvasok ki. Nem lehetett könnyű az idevezető útja.

Szóval ezt látják mások, amikor rám néznek: gyűlöletet.

– Csodálkozik? Letepert egy medve – próbálom elejét venni az esetleges kérdéseknek. Nem tudok beszélni róluk.

Idegesen mozdulok, sérülések nyilallnak a fejbőrömön, hátul a nyakamon, a vállamon és a hátamon, de ahogy a férfi a lelkembe lát, az jobban sajog.

– A medve valószínűleg megpróbált magába kapaszkodni a csapdában. Szegény pára az anyja szagát követte. Egy hete sikerült elfognunk a kertekben ólálkodó anyamedvét, akkor a bocs megszökött előlünk. A kabátja megvédte a kölyök karmaitól. Az a néhány seb a tarkóján és a zúzódások a hátán fájni fognak. Míg nem volt magánál, kitisztítottam a sebeit. Ne haragudjon, hogy…

Az orrom előtt felemelem a dunyhát. Mindössze a meleg alsóruha maradt rajtam. Friss vér pöttyözi a megfeketéllett régebbi foltok mellett, pedig már százszor kimostam. Az utazáshoz kapott magas minőségű váltóruhához nem adtak alsót. Úrinőnek öltözve első osztályon utaztam a határtól Pestig, majd Miskolcig. Pénz lapult a zsebemben, bőven költekeztem a hiteles álca kedvéért a hercegnő társaságában.

Örülök, hogy nem voltam magamnál, amikor a vadász hozzám ért, különben rúgkapáltam volna. Egy magára maradt ember számára a sors kegyetlen csapdája az érintéstől viszolyogni.

– A kabátja tönkrement – jelenti.

Sajnálom a szép darabot.

– Ugye, nem dobta ki?

– Egy tenyérnyi anyagot se dobnék ki. Még felhasználhatja bármi másra, vagy helyrehozhatja – feleli a férfi, mint aki sokat nélkülözött már. Az ilyenek tartanak meg mindent.

Ekkor becsörtet a szobába egy hórihorgas fiú, ránézésre úgy öt évvel fiatalabb nálam. Tizenkilenc éves forma. A bal lábát erősen húzza.

– Sztálin, takarodj! – szól a vadász a legényt követő bolyhos kölyökkutyára. A macska is besomfordál és a fiú lábához nyomul, onnan sziszeg az ugató kiskutyára.

Felülök az ágyban, a véráram dobol a fülemben, a hátam fáj. Hitler, Sztálin? Az állatok között háború dúl. A két férfi merész humorral bír.

– Készen vagyok. Vihetjük! – jelenti a parobek. Vonásaiban hasonlít az apjára, színeiben eltér. Nyílt mosolyától könnyedség kúszik a rideg szobába. Nem szólít meg, csak vigyorog. Fuldokolás fog el a jókedvétől, haragosan fordulok el, és nem köszöntöm, mert a fény szúr a sötétben, és az öröm fojtogat a bánatban.

– Megyek, Józsi – válaszolja András, de mielőtt távozik, az ajtóból visszaszól. – A szekérről sebtiben hajigáltuk le a fahasábokat, hogy a házhoz tudjuk szállítani magát és a szerencsétlenül járt bocsot. Elvisszük a feldogozott tetemet, aztán hazahozzuk a tüzelőt. A Korona Uradalom földjén terítettük le a medvét. Nem maradhat nyoma. Talán úgy többet mond magának, hogy ez a vidék Horthy vadászterülete.

Értem. A törvény bünteti az orvvadászokat, és a tiltott birtokokon vadászókat.

– A Kormányzóé? Sikerülhet? – borzongok meg. Éppen a Hitlerrel szövetséges Horthy Miklós vadászterületén sérültem meg? Képtelenség, hogy miattam pusztult el az államfő medvéje! Ha a kormányzó olyan, mint a német fasiszták, akkor egy ember kevesebbet ér számára, mint egy medve. Jan szerint a magyarok erkölcsösek, a német szövetség ellenében segítik barátaikat, a lengyeleket. Szeretném megkérdezni a férfitól, hogy szerinte Horthy Miklós miért állt a németek mellé? A bátyám úgy magyarázta, hogy a magyarok a trianoni békeszerződéssel több területet veszítettek, mint a németek. A közös cél – az elveszett területek visszaszerzése – verbuválta egyazon oldalra a két, nagyon is különböző nemzetet.

Farkasok szájába kerültem. Mit tehetnék? Derenkre küldtek, előttem ezrek kaptak menedéket Magyarországon, és ha már megérkeztem, otthont fogok fészkelni.

– Esik a hó. Remélem, kitart reggelig. Hátha befedi a barlangba és az onnan visszavezető nyomainkat – válaszolja András a kérdésemre. Amit el is felejtettem, hogy mi volt. Aztán behúzza az ajtót maguk után, és velük együtt kioson az a pici meleg, amitől nem fagytam halálra.

A fogaim összekoccannak. A baj nem olyan nagy, mint amilyennek látszik. A sok vértől a fejbőr sérülése ijesztőbbnek tűnik. Bár az előbb kétszer megakadt a gondolkodásom, azért remélem, hogy nem sérült meg az agyam.

Bár befedne minden rosszat a friss hó! Nehezen bírok el a gondjaimmal. Ha legalább megoszthatnám mással, talán könnyebb lenne! Talán képes lennék elfogadni a megváltozott életemet. A bennem elhatalmasodott csendet feltörném, mint egy tojást. Felhabosítanám, és kitenném a perzselő napra megdermedni. Kiégetném belőle a rosszat, és örök boldogságot sütnék!

A kilencet töltöttem amikor Iwan stary ojciec először vitt fel a Giewont tetejére.

– Figyeld a csendet! – Utasított. Lehunytam a szemem, csend helyett hangokat hallottam, a szél fütyülését, a faágak nyikorgó hajladozását, hollók károgását, patak csörgedezését. Stary ojciec bíztatott:

– Jól csinálod, babukám! Jól hallod, a világban sosincs csend. Az állandó mozgás zajjal jár. Biztos vagyok benne, hogy odafent a csillagok is nagy zajt csapnak. A csend benned létezik. Figyelj befelé! Ha elcsendesülsz, meghallod a sorsod hangját.

Hallgatom, mit üzen a csend.

– Felesleg vagyok. Hömpölygök az árral. A családomból egyedüliként maradtam meg, aminek azt kell jelentenie, hogy okkal élek. Ám Pola is ezt hitte magáról, és a kijelentése után öt nappal meghalt. – Az üres szoba elnyeli a hangomat. Sötétvörös foltok húzódnak a sarkokban.

– Ez a ház áll és gorálszagú – reszketegen lélegezem, mintha képes lennék életre kelteni Babcia porrá égett házát. Nem hagyott nyugton az emlék. Futótűzként terjedt a hír a német lerohanásról. Kiszöktem a Stamary Szállodából. Poláék könyörögtek, ne menjek, nincs hová, Białka Tatrzańskán nem fogok találni egy teremtett lelket sem, egy álló házat sem. De senki sem tarthatott vissza. Vakon ismertem az utat hazáig. Mit akarnak még? Házainkat kiürítették, alig maradt élelmünk. Nincs fegyverünk, olvasnivalónk, tüzelőnk is alig. Éjszakára voltam beosztva a Stamaryban. Babciát elláttam, és megvártam, míg elaludt, aztán mentem át Zakopanéba. A kulcsot a zárban hagytam, ha valami történne, a szomszédok rá tudjanak nézni. Eszembe se jutott, hogy többé nem lesz hová hazamennem. Felkapaszkodtam az elém tévedt szekerekre, kocsikra. Poroninnál tértem balra Bukowina Tatrzańska felé, majd át Czarna Górán. Sikerült elkerülnöm a pusztító nácikat, de elkéstem. A felkelő nap a völgy felől narancsfényben tűzött az elszürkült üszkös romokra. Ahogy a fény emelkedett, úgy feketedett az elpusztult falu. Álltam a hamuban, múltam pernyéjében. Hamu és korom lepett be mindent. A fekete salakba belekeveredett Babcia testének hamva!

– Ez nem lehet a valóság! Két világ elcsúszott a világfelosztások rendjében. Tévedés történt. Ha mégis igaz, akkor ennyi? Ennyi az élet? – kértem számon a sorsot. Nem tudtam sírni, csak néztem az elégett otthonomat. Babciát! A gyönyörű vendégházaink hűlt helyét. A saját életem helyén az ürességet. Hallgattam a bekormozódott csendet. A fényben megcsillant a ház kulcsa, felvettem, feketére kente a tenyeremet.

– Egy tárgynak nagyobb a létjogosultsága, mint egy embernek? – kérdeztem az Istent. – A tárgyak maradandóbbak? Pedig pótolhatók. Babcia nem! – Figyelmeztető csend lebegett körbe. Nem kaptam választ, csak egy kulcsom maradt az eltűnt múltra, ami többé nem nyitotta ki az otthonomat.

– Derenken új otthonra találok!

A sóvárgás elnémít.

Bíztató, hogy Králikék meghallották a sikításomat, és értenek a medvevadászathoz. Odahaza a Tátra vonulatain háromszor láttam barna bundást a sűrű tölgyerdőben. Egyszer párzás idején, kétszer ősszel, amikor a vadak élelem után vándoroltak és makkot gyűjtöttek. Iwan Giewont vadászattal egészítette ki a napi betevőt és a vendégházak kínálatát. Medvével viszont sohasem kezdett. Ha látott egyet, csendben megfordult, és elosont az ellenkező irányba.

– Tanuld meg, a zaj felingerli a medvét, mint az asszonykárogás a férfit! És uccu neki, mindketten ész nélkül menekülünk! – tanította stary ojciec egy szép hószagú délutánon.

Valami olyan mélyen kaparja az elmémet, ahol nem tudom megérinteni. El akarom csípni a sejtés fonalát. A tervek szerint még a tél beállta előtt Derenkre kellett érnem. Ha egy nappal korábban indulok, száraz avart taposok, de mire a falu alá jutottam, a hegyi gyalogúton jégkérges hó fogadott. A tél hirtelen reccsent az ősz végébe. A medvekölyök biztos élelemkereső körútján merészkedett le a lakott település határáig, vagy tényleg az anyját kereste, amikor megzavartam.

A kaparás felgyorsul. Ha csupán egy lépéssel hátrébb vagyok, nem csak a bocs mancsa csap a hátamra, hanem az egész állat maga alá gyűr. Rémséges, értelmetlen vég, de nem értelmetlenebb, mint Jandrek Wertenstein halála. A vőlegényemet azért lőtték agyon, mert a lengyel értelmiségiek táborához tartozott.

Kikecmergek az ágyból, talpamat csípi a jéghideg fapadló. Minden mozdulat fáj. Az ablakon túl a hó felerősíti a hold fényét. A két férfi medvehúsdarabokat pakol a szekérre. A gőzölgő húsokat nagyobb ládába halmozzák. Az apa a fia mellett áll, így már látszik, hogy András éppolyan magas, mint Józsi. Széles háta miatt zömökebbnek tűnt a gyertyafényben. A medve lenyúzott és megtisztított bőre kiterítve hever a szűz havon a tűz mellett. Végeznek a rakodással. Az állat karmait és belsőségeit felgyújtják, bundáját összehajtják, ügyelnek, hogy tiszta maradjon a szőrös oldala. Azt is a szekérre dobják, aztán a tűz fölé üstöt állítanak, amit Józsi friss hóval pakol tele. Ekkor odakintről észrevesznek. Az ablakon keresztül a láng fénye visszaverődik a fehér bőrömről. András egy pillanatra megáll, az üvegen keresztül néz, majd a tűz felé fordul. A fiú éppen készül eloltani, az apa leállítja, magyarázatként az ablakra mutat.

– Én? – kérdezem. A férfi bólint, mellette Józsi vigyorog. Rám bízzák a tűz őrzését. Feladatot kaptam. Mint akit befogadtak a kis közösségbe. Mintha közéjük tartoznék. A torkom elszorul. A valakihez tartozás akkor éri el jelentőségét, amikor már nincs kihez tartozni.

Egy kiüresedett világban mi értelme élni?

Fejemben a kaparászás megszűnik, a kivájt lyuk utat engedett a felismerésnek: csendre törekedtem, és éppen a hangtalanság sodort veszélybe. Ha zajt csaptam volna, a bocs elszalad. Felénk úgy tartják, a medvék értik az emberi beszédet. Miért nem zajongtam? Ha a világban a sok „ha” igenné válna, mennyi élet megmaradna! A kinti és a benti csendet összetévesztettem! A hangoskodás megvédett volna a medvével szemben, és megvédte volna az állatot is! Stary ojciec tanítása a szöveteimbe épült, a félreértelmezése kitüremkedést formált. Hogyan vágjam ki? A lángok magasra lobbannak az ablakon túl. Kiégethetném. A bátyám élcelődések közepette állította anyánkról, hogy született striga volt. Mać az elűzendő bajokat lejegyezte arra, amit éppen talált: befőttesüveg címkére, újságlap szélre, aztán elégette. A tisztító tűzzel eltűntette a fecnire leírt gondot. Magát és ojciecet is megtisztíthatta volna a korai haláltól!

A két férfi felül a bakra. A szekér megindul az erdőbe. Babcia szól:

– Egy titkos barlang, egy melina bújik meg a faluhoz közeli hegyben. Régen csempészek használták, mint amire a nagyapád használja a hegybe vájt pincét itt, Białka Tatrzanśkán – meséli és aztán kacag. Rázkódó vállakkal folytatja: – Szilaj, életigenlő emberek leszármazottai vagyunk! Gorál útonállók és rablók települtek be az ezerhétszázban pestis pusztította magyar faluba.

A közös ünnepeken elfogta az emlékezés.

– Az ünnepek visszapillantó ablakok a múltra – hangoztatta. Az ünnepnapok nekem a jelen örömtáncai, és a jövőbeni szép kilátások előhírnökei voltak. Mi, a három testvér: Jan, Krisa és én tele voltunk bizakodással. Úgy tűnt, a hazánk kigyógyult a Nagy Háborúból, újra létezett Lengyelország, lengyelként élhettünk, függetlenül az osztrákoktól, oroszoktól és németektől.

– Becstelenek utódai vagyunk! – feleselte Krisa.

– Aki a népe fennmaradásáért küzd, bűntelen.

– Akármi áron?

– Bármi áron – válaszolta Babcia szigorúan. Meggyőződésének hevétől elfogott az érzés, hogy valakinek a védelmére kelt. – Ne aggódjatok! Nagyapátok ősi Giewont vére feljavította az enyémet bennetek.

Nyugodt szívvel hittem, hogy egyszer választ kapok a megérzésemre tőle.

Az, hogy apai ágról a szépszüleim rablók voltak, vagy egyszerű jobbágyok, a múlt titka marad. Máskor azt mesélte, hogy az őseink egy magyar gróf hívására érkeztek Derenkre a Szepességből, aki kiváltságokat, adómentességet ígért a letelepedőknek, amit a későbbi urak is megtartottak. Csak az utolsó földesúr vonta vissza, amivel megélhetési gondokat okozott a lakosoknak. Ekkor sokan elmentek szerencsét próbálni Amerikába. Stara mać unokatestvére Pennsylvaniában telepedett le, Babcia pedig Lengyelországba ment férjhez.

Egyszer lerajzolta Derenket. Jelölte a vadászlak, az iskola és a templom helyét. Meghúzta az egyetlen utcát, két oldalt a házak sorával. A porták az erdőig nyúló hajtásokként ágaztak le a főútról, mint egy hosszú, enyhén hajladozó paszulyszár jobbra-balra sok-sok ágacskával. Elhelyezte rajta a közös és neves kutakat, amiket a tulajdonosokról neveztek el. Rémiásék, Bebekék, Wodziákék, Polenék, Stefanék kútja, és a jószágok itatására a Firer kút. A falu közepén szilvafás kertek és sombokrok mellett meredek utacska – łaczka – vezet a dombon fekvő temetőhöz. Droga na cmentarz. A temetőkapuig nyúlnak a porták hosszú kertjei.

Amikor Bubenkó Mária elhagyta a magyar hegyeket a Tátra eget karcoló szirtjeiért, ahová Iwan stary ojciec hazavitte asszonyának, akkor az öccse Derenk egyetlen kolesarjaként ténykedett. Ha igaz, a rokonaim a szádi út felől az első házak egyikében tengetik életüket.

A települést három oldalról erdő öleli körbe, a negyedikről lápos. A sötétben nem tudom kikövetkeztetni, merre áll a Králik ház, Babcia elbeszéléseiből nem rémlik a Králik családnév sem.

Legyűr a fáradtság, a sebeim sajognak, mégis megyek tüzet őrizni. A félhomályban a bejárati ajtó előtt találok bakancsot. Négy-öt számmal meghaladja a lábméretemet. Lépés helyett csoszogva haladok, nehogy kiessek belőle. A fogason viseltes kabátok lógnak, a leghosszabb ködmönbe belebújok, és kimegyek a tűzhöz. Melege és fénye átmelegíti a csontjaimat. Hosszú hónapok óta először látom reményteljesnek a jövőt. Holnap felkeresem a rokonaimat, és letelepszek Derenken. Innen fogok elindulni, ha a ZWZ szólít, és ide térek vissza.

A szabad ég alatt csend uralja a falut, másmilyen, mint Białka Tatrzańskán. Akkora különbséggel, mint a mély edénybe rekedt némaság és a magashegyen szabadon kószáló csend között. Megtéveszt a kellemes érzés, mintha a végtagjaim párává oldódnának. Hagyom mélyre hatolni ezt a könnyedséget. A tűz fölé hajolok kiégetni a félreértéshalmokat. Miért nem kergettem el a medvét? Hány intelmet értettem félre? Akadályokká emelkedtek a sorsom útján, mint a hegyvonulatok a látómező előtt. Akit szeretünk, abban nem kételkedünk.

A tűz kevés a góc feloldásához. Segítségre szorulok.

Az üstben az olvadt hó utolsókat rottyan, a pára vízcseppekbe gyűlik a hajszálaimra, amitől fázom. Ennyitől nem szoktam fázni, a gyengeség jelének tulajdonítom. Máskor elűzném magamból, de a férfiak visszatértéig lazíthatok.

Megszűnik az idő...

Harminckilenc szeptembere óta annyit rettegtem, hogy néha azt hittem, belehalok a félelembe. Elmúltával mindannyiszor megfogadtam, hogy soha többé nem fogok félni. A félelemből merítek bátorságot! Hiába, a félelem tudja, hogyan bukkanjon fel újabb ismeretlen arcokban, vagy éppen egy medve képében.

Amikor a szeretteimet elveszítettem, a féltésből fakadó félelem eltűnt. Elfogyott, akit féltsek. Mára a magánytól és a fájdalmas haláltól tartok csupán, és mostantól a medvéktől. Megtörtént az, amiről azt hittem, velem nem történhet meg. Ilyesmi csak másokkal történik, de éppúgy megesett a medvetámadás, ahogy a háború elvette a családomat.

Átadom magam a pillanatnyi védettségnek, az üres gondolatoknak, a testemre összpontosítok, érzékelem a hideget, és hallom a szekér óvatos közeledését.

– Kijött? Elég lett volna a szobából szemmel tartania a tüzet – szól András szemközt.

– Onnan nem melegít át – mondom és hagyom a férfinak az arcomat pásztázni. A nácik az árja faj megfelelő példányának tartottak a szőke hajam és a világos szemem miatt. A legtöbbször a mosolyomat kérték a Stamary Hotelben. Azt mondták, az élénkségétől erősödik a tettvágyuk, s hogy mire? Bár sose tudtam volna meg…

Józsi leemeli az üstöt az állványról.

– Szeretnél fürödni? – kérdezi érdekesen. Az egész lénye különösen varázsos, mégis taszít. Jandrekkel a másik nem tagjai megszűntek számomra. Utálom ezt a Józsit a vidámságával és a hülye kérdésével együtt. Persze, hogy fürödnék, de nem értem, ebben mi a pláne.

– Fürdéshez melegítettük a friss havat – magyarázza. A szeme jobban mosolyog, mint a szája. Hogy bír vigyorogni! – Ez az idei első hó. Ha átadod nekem az elsőbbséget, tán annyira megszépít engem, hogy szebb leszek, mint te, Anna! – Az ajtóból pajkosan visszanéz. – Na, jössz? Vagy megvárod a megszépült Králik Józsit?

Zavartan félrenézek, az apa somolyog a fiún. Nem erre számítottam egy sánta hórihorgas legénytől! Stary ojciec halála és a bátyám, Jan eltűnése óta nem találkoztam őszintén boldog emberrel. Ha találkoztam volna, valószínűleg úgy ingerelne, mint ez a Józsi. Viszont a kegyetlenség és a szomorúság arcaiból akkora erdőt telepíthetnék, hogy az beborítaná a földet.

– Menjen! Vagy attól tart, hogy elolvad a fiamtól, mint hó a tűztől? – noszogat az apa.

Elindulok, ám a sárba tapadt bal lábam visszaránt, majdnem elterülök a tűz körüli latyakban. A vadász felém kap. Gyorsan visszanyerem az egyensúlyomat, kiegyenesedem és visszalépek a lábbelibe. Félős kisállatként hátrálok és fújtatok, és mire ráeszmélek, hogy mit tettem, már késő.

– Csak segíteni akartam. Ne féljen, nem érek magához, ha nem szeretné – szabadkozik a férfi. Két tenyerét felmutatva hátrál két lépést, így biztosítja szabad utamat a házba.

Szégyenlősen megyek be a vízgőzös konyhába, ahol az idegesítően vigyorgó Józsi felállította az öblös fateknőt teli forró vízzel.

Vajon a vadász észrevette a vörös hegeket a hátamon, amikor leöltöztetett és ellátta a sebeket a tarkómon? A kör alakú pír-pörkökből kikövetkeztethette, hogy mi történt velem. Nem tartozik senkire mit tettek velem az ukrán katonák! Képes leszek elfelejteni! Derenken el fogom tudni felejteni! Talán a többit is. Miért olyan nehéz élni? Halni se könnyű. Néha nincs más választás, a túlélőknek önként kell dönteniük az amnézia mellett. Ha nem emlékszem a rosszra, tovább tudok élni.

– Magadra hagylak. Bár úgy látom, a társaságomban is egyedül érzed magad. – Józsi megjátssza a sértődöttet. A konyha tűzhelyébe berak két hasáb fát. – Sajnos. De majd teszek róla, hogy ez megváltozzon. Törölközőt és hálóruhát találsz a széken. – Kimegy, és bezárja a konyhaajtót.

Megvárom léptei elhalását, aztán gépiesen behúzom a hímzett sötétítőket az ablakon, majd levetkezem. A tiszta víz és a tisztálkodás lehetősége úgy vonz, mint kisgyermeket az ellenkezője, a sárban tapicskolás. Mikor is fürödtem utoljára teli kád vízben? Régen, még a német megszállás előtt.

Csutakolás közben eszembe jut Jan. Hibát követtem el, amiért nem beszéltem neki Witoldról. Szeretném hinni, hogy sikerült eltűnnöm a Frykowski-félék, az SS, meg a Gestapo-kémek elől.

A rossz minőségű szappannal átdörzsölöm a bőröm és a hajam. A sebeimet kíméletlenül csípi, a fogamat szívom, nehogy felnyögjek. Hajlataimat addig sikálom, amíg elhiszem, hogy a gyávaság és a gyalázat lemosható.

[1] ZWZ: Związek Walki Zbrojnej – Fegyveres Harcok Szövetsége

2.

EWA

Zakopane,
1939 ősze

Felkísértem a körzetparancsnokot a második emeletre, nyomunkban egy felfegyverzett rendőrrel. Egy másik a hotelszoba ajtaja előtt őgyelgett. A kezem remegett. Megcsörrentek a gőzölgő teával teli porcelánok a tálcán.

– Mi az? Fázik? – kérdezte a parancsnok.

Kerültem a Standortkommandatur tekintetét. A náci szimpatizáns lengyel arcának bal oldalán serkenő szőrszálakra összpontosítottam, nehogy a szemem cikázása elárulja idegességemet.

– Kérdeztem, válaszoljon!

– Letört a cipőm sarka – feleltem.

Hónom alatt csorgott az izzadság. Délelőtt a Palotában segédkeztem az ebédkészítésben, aztán rohantam vissza a Stamaryba tálalni. Sokadmagammal csapdába estem Zakopanéban. Feladataim miatt a Palota és Stamary között ingáztam. Átkoztam a rendelkezést, miszerint a németek a Gestapo magas rangú tisztjeit kiszolgáló konyhák vezetésére és etetésére kötelezték a lengyel származású vendéglátó személyzetet. Délben kirohantam a Palotából, nem bírtam elviselni a vendégház pincéjéből kihallatszó hangokat. Odalent egész nap kínzások folytak. Reggel egy apácát fogtak el. Minden nap mást kínoztak, miközben az első emelet főcsarnokában kabaréelőadásoktól, és táncmulatságoktól volt hangos az épület. Irtóztam és vacogtam, nem néztem hová lépek, a rücskös járdaszél lecsípte az egyetlen magas sarkúmról a koptatót. Legalább igazat állítottam.

A körzetparancsnok a hátam mögé lépett és végigmért.

– Csináltassa meg! Ha leforrázza a rendőreimet, a saját kezemmel öntöm le a legforróbb itallal, amit előtte magával készíttetek el! A hőfokról cseppenként bizonyosodom meg a hamvas bőrén! Felfogta?

– Igen, uram.

A Standortkommandatur ferde mosollyal intett az őrnek, hogy a tálcát vegye el tőlem. Nem bízott a kezemben. Az ilyenek mind élvezik, ha félni látják az elnyomottakat. Mi, a településen rekedt lengyelek kerültük egymás tekintetét. Megvetésből épült az erőnk, másunk sem maradt. Ábrázatunkra ráivódott a félelem és az elképedés elegye. Pedig azt sem állíthatjuk, hogy ez az újfajta gonosz hirtelen szakadt a világra, mert a nácik évtizedek alatt araszoltak nemzetszocialista céljaik megvalósításáig. A megszállás mégis letaglózott bennünket. Aztán szeptember 17-én hajnali háromkor szovjet csapatok törtek a fél országra. Majd a két ellenséghez váratlanul csatlakozott egy harmadik és egy negyedik. A volksdeutschok és a nacionalista ukrán lakosok ellenünk fordultak. A német származásúak az egész ország területén sarcolták a településeken rekedt lengyeleket. Az ukránok ugyanazt tették Kelet-Lengyelországban. Fegyvert ragadtak a lengyel lakosok ellen vélt sérelmeik megtorlására. A falvakon, városokon belül gyilkos leszámolásokról röppentek fel hírek. Lengyelországban szégyenné vált lengyelnek lenni. Úgy tűnt, a fasiszta őrületnek sajátsága az értelem blokkolása, amivel a normális életet öli meg. Bele se akartam gondolni, hogy hosszútávon ez hová vezethet. Minden percben a háború végét vártam.

– Heil Hitler! – bocsátott el a körzetparancsnok.

Visszamentem az ebédlőbe.

Łebek és Arsenycz, a két Gestapo kiképző a vacsorát követően bizalmas beszélgetést folytatott a sarokban. Az ukrán és a lengyel Mykola németül egyeztette a másnapi tananyagot: kihallgatási módszereket, a leghatásosabb kínzásokat, szabotázsakciókat, és a gyilkolás különböző módjait. Úgy tettem, mintha nem érteném a beszélgetésüket. Második hónapja a Wehrmacht német katonái, és a náci szimpatizáns ukrán katonák, akiket a szállodában képeztek ki az SS-Galizian haderő leendő tagjaivá, itt terpeszkedtek a gyönyörű munkahelyemen, a Stamary Hotelben. Távolinak tűnt az év eleji barátságos légkör, amikor a Zakopanéban megrendezett sívilágbajnokságra érkezett vendégek szálltak meg az előkelően berendezett szobákban.

Jan haragudott rám, amiért nem űztem versenyszerűen a síelést.

– Köztük lehetnél! – Csípett belém a bátyám, miközben a versenyzők szélsebesen suhantak az orrunk előtt.

Őszre a nácik betörésével a Stamary Hotel és a Palota Vendégház a rettegés házaként működött. Félelmünket tetézte a Stamary második emeletén elszállásolt katonai rendőrség, élén a Standortkommandaturral, aki hajlamaival beillett a kémek kiképzésvezetőjének. A Feldgendarmerie rendőrei a szállóból jártak ki a város utcáira járőrözni. Mindent és mindenkit figyeltek. Akik szökni mertek, azokon gyakorolták a leendő kémek a kínzásokat és a kivégzéseket. Elképzelni is lehetetlenség ennyire borzalmas világot, amilyenné a hazám vált pillanatok alatt.

Ismertem a szállót, a középiskolai években nyaranta diákmunkát vállaltam a gyönyörű épületben, hogy gyakorlatra tegyek szert a vendéglátásban. Jagoda ciotka volt a tanítómesterem. A háború kitörése előtt a néni ajánlásával alkalmaztak mindenesként. Amikor Babcia megbetegedett, vele maradtam Białka Tatrzańskán. Pénzre volt szükségünk, ezért állandó munkába álltam.

Zakopane német megszállásának napján délutánra osztottak be a mosókonyhán. Az utolsó hetet töltöttem, előzőleg felmondtam. Jandrek, a vőlegényem hívott Krakkóba, hiszen Babcia a mennybe szállt, az otthonunk leégett, nem maradt, ami a magashegyvidéken tartott volna. Végül önhibámon kívül rekedtem Zakopanéban. Nem fogadhattam üzenetet, és nem üzenhettem. Egyedül Krisának, a nővéremnek, aki a családjával a településen lakott. Jannal és Jandrekkel az összeköttetésem megszakadt. A németek elkobozták a leveleket, és nem engedték, hogy telefonáljunk. A gyönyörű üdülőhely börtönné szűkült. De hogyan ellenőrizhetnek mindenkit? Félelemkeltéssel erőszakolták ránk az akaratukat. A legszebb táj is összetöpörödik és színeit veszti a szárnyától megfosztott ember számára. Éjjelenként a menekülésen törtem a fejem. Minden erőmmel Jandrek után akartam menni Krakkóba, és hogy hírt kapjak a bátyámról, Janról.

A Stamary megszállásának első napján a náci fegyveresek sorba állították a szállodaszemélyzet tagjait a belső udvaron. Október közepén a magashegyi őszben a nap átvilágította a fák leveleit, zöld pöttyöket pamacsolt a bőrünkre, a ruhánkra, a talajra. Engem burok vett körül. A félelem az érzékeimen túlra rekedt. A segítő csend hangtompítóként volt jelen. Sokkhatás alatt álltam, nem éreztem, alig hallottam. Egy órával korábban tudtam meg, hogy Krisa szíven szúrta magát. A nővérem férjét a Gestapo agyonverte az utcán egy banális tett miatt. Átkísért egy terhes zsidóasszonyt az utcán. A kislányukat, Zarinát az iskolapadból rabolták el a németek. Megmérték a gyerekek szemének távolságát, a fülük méretét, a végtagjaikat, majd csoportokba osztották őket. Zarina a fehéres hajával a szőkékhez került. Az iskolából a szülők tudta nélkül, a tanárok tiltakozása ellenére beterelték egy feketére festett ablakú buszba Zarinka csoportját.

Krisa amint megtudta, megtébolyult.

Egyáltalán, lehetséges ép ésszel túlélni egy férj értelmetlen halálát és egy gyermek elvesztését? A testvérem úgy döntött: belehal.

Álltunk és vártuk a véget. A zsidó kazánfűtőt váratlanul kilőtték a sorból. Úgy néztem, mint egy festményt, még a szívem sem dobbant, miközben megállapítottam, milyen jól illenek a zöld foltok a vér színéhez. Samuel számára véget értek a megpróbáltatások.

Aznap éjjel a Stamary dolgozóit a szállodában tartották. Egyenként hívtak be bennünket az igazgatásinak kinevezett terembe. Aki bement, nem jött ki onnan. A soron következő belépése előtt zárkattanást hallottam. A szobának volt egy másik ajtaja.

Úgy várakoztam, mint egy lélektelen tárgy, amit már képtelenség meglepni.

Soron következőként az őr bevezetett, és leültetett az asztalhoz egy komolyképű, szürke Waffen egyenruhát viselő huszonéves SS-tiszttel szembe. Fenntartásokkal kezeltem a szép embereket, ebben az új világban a szépség mögött aljasság és kegyetlenség bújt meg.

– Ewa Giewontówna, született 1918. október 11-én, Białka Tatrzańskán. Apja ifjabb Iwan Giewont, anyja Zarina Kot. Hárman testvérek. Nem. Már csak ketten. – Lüktető halántékkal hallgattam Hauptmann Kruger lengyel szavakkal tűzdelt német beszédét. Nemrég tudtam meg, hogy a férfi a Gestapo kémek helyi kiképzésvezetőjének tisztjét töltötte be. A nácik mindenkit leinformáltak mielőtt elfoglalták az új szálláshelyeiket Zakopanéban, vagy bárhol a leigázott területeken. Félelmetesen naprakészen! Krisa nyolc órája halt meg, és már a tudomásukra jutott! Ki az informátoruk? Ők biztosan tudják hová szállítják az elrabolt gyerekeket.

A sokk felhője feloszlott, feszülten vártam, hogy kiderüljön, mit tudnak még rólam.

– Katolikus, lengyel állampolgár. Gorál? – lepődött meg Hans Kruger. – De mi ez? Megtagadta az árjafajhoz tartozást! Minek képzeli magát! – Üvöltött a tiszt, mire ültömben megugrottam. – A kegyes Führer a gorálokat az árják közé tartozónak tekinti. Bizonyított, hogy a gorálok elszlávosodott germánok. Maga megtagadta a közénk való tartozást! A felsőbbrendű fajhoz! Egytől egyig kivégeztetném a megtagadókat, de a Führer bízik magukban, reméli, idővel megjön az eszük. Figyelmeztetem, szemmel tartom! Elég egyszer hibáznia, és a német munkatáborok vendéglátásában részesítem. Értette?

Nem bírtam megszólalni. Witold Frykowski, a gyerekkori pajtásom képe lebegett elém. Witold árjának vallotta magát. Alig akadt követője a gorálok között. Jan, a család egyetlen férfitagja a nők nevében is megtagadta az árjákhoz való tartozást.

– Értette? Válaszoljon! – ugatta Kruger, és a kezében tartott bőrkesztyűvel arcon csapott az asztal felett.

Bekönnyeztem. A megaláztatást poshadtvíz ízűnek találtam. Azonnal hánytam volna, ha nem az életem múlik az önuralmamon. Megráztam a fejem, az asztallapra bámulva feleltem:

– Értem, uram. – Érzékeltem, ahogy a kiképzésvezető feje ficánkolt a nyakán.

– Mégsem olyan ostoba – mondta. Letette a kesztyűt és lapozott. – El fogom érni, hogy közénk tartozzon – szögezte le, majd folytatta a rólam szóló jelentés olvasását.

Inkább meghalok!

Ekkor kopogtak az ajtón. Tessék felszólításra egy másik SS-tiszt lépett az irodába, átnyújtott egy mappát Krugernek, aztán távozott. A kiképzésvezető kinyitotta az iratot.

– Ah! Tévedtünk – krákogott, majd finomkódón folytatta: – Nincsenek testvérei. A nővére önkezével végzett magával a mai nap folyamán. Fogadja részvétem!

Homályba veszett a férfi képe, az iroda hirtelen nedvességgel telt ingovánnyá változott. Fulladoztam. A koponyám szét akart hasadni amint felfogtam, hogy előzőleg Janról kellett volna azt értenem, hogy halott. Egyedül maradtam. Nem, nem! A bátyám nem halhatott meg! Szerettem volna sikítani, zokogni. A veszteség feletti fájdalmam elérte a felső határt, valami mélyen legbelül széthasadt bennem. A rám tört kimerültségtől szétfolyni éreztem a testemet. Zsibbadtan meredtem az érzéketlen kiképzőre.

Kruger újra lapozott.

– Nocsak! Menyasszony.

Erre a szent kifejezésre görcsbe rándult minden tagom. A szó hangsúlya fehér felhővé gomolyodott, belefolyt a szívembe, mintha fertőtlenítővel akarná kimosni onnan a szerelmet. Az aljasság, mint fertőtlenítő? Ez a pusztító higiénia, olyan, mint Hitler fajelmélete.

– A vőlegénye Jandrek Wertenstein, huszonhét éves, orvos. Lakhelye Krakkó. – Kruger elégült vigyorral nézett fel a jelentésből. – Szóval Wertenstein… Mostantól jobb, ha a volt jegyesének tartja!

Mit jelentsen ez? A vállam akaratlan rándult.

– Mindjárt mehet, csak még egy apróság – mondta túlságosan örömtelin, majd az asztali lámpát rám irányította. Az erős fénytől kis híján megvakultam. – Egy rossz szó, egy rossz lépés, és a vőlegénye a bátyjával együtt halott!

– A bátyám? – szaladt ki a számon. Lüktetett a halántékom. Jan mégis él?

– Jan Giewontnak nyoma veszett – közölte. – Amint rátalálunk, azt kapja, amit mindazok, akik ellenünk és a szövetségeseink ellen fordultak. És természetesen a maga viselkedésétől is függ a testvére sorsa.

A fenyegetés beleégett az elmémbe, a hajtövem mentén izzadság folyt le. Képtelen voltam uralni a remegésemet.

– Látom, együtt fogunk tudni működni. Távozhat.

A fény kialudt. Feltápászkodtam, és a hallásomra hagyatkozva megkerestem a másik ajtót, amin az előttem megfélemlítettek hagyták el a lelkiterror helyszínét.

A napok teltek és a gyásztól összeszikkadtam. A vizes lepedők és huzatok ólommá nehezültek. Az ágynemű kicsavarásánál ropogtak az ujjaim. Értetlenül néztem az ablakon túli őszi, majd téli tájat. Eltűntek belőle a színek. Szürke ég alatt szürke házak, fekete utak. Csendben tettem a dolgomat. A rabságban tartott személyzet tagjaival munkát végző szellemekké degradálódtunk. Nem sejtettem, hogy ez csupán a kezdet.

A zsarnokságban a hallgatást a bölcsesség szüli vagy a gyávaság? A legnagyobb elnyomásban az emberek megnémulnak, akár a halálos betegek a betegségük és a közeli halál tudatában. Az utolsó időben Babcia is elcsendesült. A szomszédjainkat elhurcolták, kivéve az öregeket és a betegeket. Stara mać mindkettő volt, ezért a német hadsereg produktív munkavégzésre alkalmatlannak találta.

Álmodtam Babciával. A füsttől hamar elkábult, eszméletlen volt, amikor megfulladt. Kiszállt a testéből, mire a lángok elhamvasztották a porhüvelyét. Az álomban felébresztett.

– Most nézz az órára! – kérte. – Tegnap pontban ekkor haltam meg. – Az óra negyedtizenkettőt mutatott. Fasiszta szokás szerint éjjel rohanták le Białka Tatrzańskát. Amikor az emberek ernyedtek, kábultak, gyengék védekezni. Bodzaborral koccintottunk, mert Babcia szerint el kell fogadni a végső búcsút. Előtte megmutatta az ígéretét, egy pokrócba tekert gyermeket, akinek Babcia tekintete volt.

*

A második hónapban változás állt be. A megszállók ünnepséget rendeztek a Palotában. A kiszolgáló személyzetet kötelezték a mulatságon való részvételre. A lengyel nők a vendéglátó asszonyok feladatát látták el. Parancsra mosolyogtunk, és ha kérdeztek bennünket, kurtán és németül feleltünk. Az egyenruhás, karót nyelt férfiak megkínálták „partnernőiket” az előzőleg általunk készített ételekkel, süteményekkel. A cselédruhánkról levetették a kötényt, ezzel akarták elérni a kívánt illúziót. Kimerítő színjátékba kényszerítettek bennünket, amit a munkatársaim figyelmességnek értelmeztek a fogvatartók részéről. Én taktikának hívtam. Mindannyiszor süketek voltak az intésemre:

– A szemtanúk egyetlen módon hasznosak: elnémítva!

A minőségi italokat a Gestapo számára Beck, a zsidó szerezte be. Rátermettsége feltűnt a náciknak. Ír viszkit, orosz vodkát, francia pezsgőt, és Magyarországról tokaji bort halmozott az italos pultra.

– Hogy mondják maguknál a bort? – kérdezte Mykoła Arsenycz. Az ukrán névről feltételeztem, álnév. A Gestapo kémjei fedőnevet használtak. Ez a férfi szellemesen választott álnevet, ha az arzénra utalt. Tökéletesen illett olyan gyilkosra, aki a saját tudományára tanított másokat.

– Bornak.

– Nem-nem. Egybecseng a magyar nép lengyel nevével. Maguk barátok az ukránok szomszédjaival.

– Baj, ha két nép tiszteli egymást? – kérdeztem.

– Egyetlen faj tisztelhető: az árja!

– Említette, hogy maga ukrán – emlékeztettem.

– Nemzetszocialista vagyok. A bolsevikok ellensége, az árják jobb keze – sorolta büszkén.

Arsenycz és Łebek kifogtak maguknak, hol italért, hol ételért ugráltattak, és gusztustalan megjegyzéseket tettek rám. Végtelenül hosszúra nyúlt az éjszaka, el se hittem, hogy megúsztam komolyabb molesztálás nélkül.

Másnap a közös ünneplés meggondolatlan csevegésre ragadtatta a munkatársaimat, ami könnyelműséghez vezetett. Gejzírként törtek fel az eddig elhallgatott szóbeszédek a településről. Egyre csak mondták, hátha megcáfolhatják a tényeket. A megrökönyödés kifordította a gondolkodásukat. Engem is megdöbbentettek az elhangzottak.

A kertész Wit, a szobalány Pola, a portás Misa, és Jagoda ciotka a fejüket összetolva fecsegtek. Óvatosságból félre húzódtam. Mégis minden szót hallottam pohártörölgetés közben, feltételeztem, mások is.

– Lengyel honfitársaink alaptalan vádakkal adják fel a zsidókat. A Gestapo letartóztatja a szerencsétleneket, és a Palotába viszik őket. Élve még nem jött onnan vissza senki – suttogta Misa.

Legutóbb keresztények elfogásáról hallottam, nem értettem mi folyik Zakopanéban.

– A Weissmann családot azért irtották ki, mert a Gestapo parancsnok nevét viselték, Robert Weissmannét – folytatta Pola.

– Az SS és a Gestapo Hitler parancsára tisztítja meg a települést a zsidóktól. Azt mondják, ez csak a kezdet – kapcsolódott be Wit.

– A Sipo-SD ügynökeit ráállították a zsidók megfigyelésére – szólt Pola.

– Nemcsak rájuk. Azért jöttek ide, hogy megfigyeljenek bennünket. A németek gyűlölik a lengyeleket – mondta ki hangosan a gyanúnkat Misa.

– Láttátok? Bezárták a zsidó üzleteket, és a zsidóknak megtiltották, hogy a főutcán járjanak – közölte Wit. – A férfiak szakállát lenyíratták.

– Először minden vagyonuk bejelentésére kötelezték őket, majd mindenüket eladatták töredék áron – mondta alig hallhatóan Jagoda.

– Azt mondják, a Palota pincéjében halálra éheztetik az izraelita gyerekeket – szörnyülködött Misa.

– Erőszakoskodnak az asszonyaikkal – súgta Pola. Két számmal nagyobb ruha alá rejtette formás alakját, a haját előnytelenül fésülte, hogy szép arcáról elterelje a figyelmet. Czarna Górából érkezett, ukrán származású erőszakos, iszákos apától menekült el két éve. Balta repült utána az udvaron.

– Halálfejes üdülőhelynek emlegetik a Palota vendégházat – remegett a portás hangja.

– Mások Podhale kínzókamrájának mondják.

– Mindenkit odavisznek, aki nem tartja be a náci zsidótörvényeket.

– Borzalmas idők! A zsidó is ember! – szólt Jagoda. Ciotkát a szálloda-építtető Maria Budziszewska, művésznevén Stamary fogadta fel a tízes években. Jagoda kisebb megszakításokkal harminc éve dolgozott a szállodában, Mariát szolgálta. A szálloda 1935-ben banki majd állami tulajdonba került, és az eredeti tulajdonos továbbra is birtokolhatott benne egy szobát, cserébe nem tarthatott kapcsolatot a személyzettel, még Jagodával sem. Budziszewska a német megszállás előtt eltűnt. Szobáját Kruger kiképzésvezető foglalta el. – Ha elfogynak a zsidók, mi következünk.

A kertész zárta a fecsegést:

– Sötétségben élünk. És sötétben a sárga kankalin is fekete.

Este a szálloda cselédszobájában Wit kijelentése csengett a fülemben. Ahová a fény nem hatol be, ott idővel minden megfeketedik. A szív és az értelem is, az Istent sem találni meg benne. Egy ideje nem tudtam, hol keressem Istent.

Másnap elkezdődött.

Ki mit mondott, annak alapján választották ki a napi áldozatokat. A portás ujjairól felfeszítették a körmöket. Polának, a szobalánynak a mellét és a nemi szervét ütlegelték. Witnek kiszúrták a fél szemét. Napok kérdése, és én következem. A nácik állatként kezeltek bennünket. De míg az állatokat legalább élni hagyták, a zsidókat szennynek vették. Tűzre vethetőnek…

A cselédszobában Jagoda ciotka, – a negyedik sérült az ünnepség óta –, belső vérzéstől ájult el. Az orvos elmaradt. Reggel a kémnövendékek ciotkán gyakorolták a gyomorba rúgást.

Hideg vizes ruhával törölgettem ráncos arcát. Ciotka magához tért, megérintette a kezemet, gyengén, ahogy a zsenge fűszál cirógat. Ennyire futotta az erejéből.

– Gyere, gyere közelebb – kérte. Magamban összegeztem: az ajtó behajtva, a folyosón csend, ketten tartózkodunk bent, a legközelebbi ember a falakon túl tízlépésnyire található. Odahajoltam Jagodához. Üveges tekintete megkereste az enyémet a bizalmi kapcsolatért.

– Jó lány vagy – motyogta. – Tiszta és értelmes. Elbírsz az élettel.

– Ó, dehogy!

– Tizenkét esztendős korod óta ismerlek. Állsz és élsz, mész tovább, pedig a biztonságot elveszítetted. – Szünetet tartott, erőt gyűjtött a beszédhez. – Haldoklom.

– Jobban leszel, Jagoda ciotka – bíztattam. – Ne add fel! Kérlek, ne hagyd nyerni őket!

– Az én életem semmiség, és kevés legyőzni az elhatalmasodott gonoszt. Nem akarom látni a pusztítását! – Köhögés zavarta meg. A zsebkendő vértől piroslott. – Látod, nincs mit tenni. De segíteni kell azokon, akiken még segíthetünk. Te, Ewa! Elbírsz más rád bízott élettel. Sok élettel…

– Mit szeretnél, Jagoda ciotka?

– A kulcs… a kulcs a Bibliában… Az élelmiszerraktárban a kredenc mögött… vigyél… vigyél ételt.

– Miért? Kinek? – kérdeztem.

A következő pillanatban a szentkép leesett a falról. Jagoda lelke kicsusszant a testéből. Egy pillanat a halál, és nem fáj. Odaát a csend örök és virágszirom illatú. Egy szippantásra való kiszivárgott a résen, amin a szabad lélek a mennybe szállt. Ekkor lépett be az orvos.

– Elkéstem.

– Ami elrendeltetett, arról nem lehet lekésni, Lekarz – állapítottam meg csüggedten, aztán fogtam a Bibliát és elhagytam a szobát. Az első szinti folyosón Waffen egyenruhás férfi közeledett. Elmulasztottam a padlóra szegezni a tekintetemet, pillanatnyi késéssel rejtjeleztem magamban: a Gestapo új kémnövendéke Witold Frykowski.

3.

ANNA

Derenk,
1940 november eleje

Amint a Várvölgyben felharsan az első nesz, a testemre öltöm a széken várakozó ruhákat. Tiszta az ing és a hímzett mellényke. Ropog a több réteg fehér gyolcsszoknya. Az enyhe áporodott szag elárulja, hogy a ruhákat rég nem hordta senki. Az elzártan töltött évek ellenére a hímzésen a színes virágok életre kelnek. Gyapjúból kötött Ždiar papucs várakozik az ágy alatt. Belebújok. A hideg szobából átmegyek a fűtött konyhába reggelit készíteni. Tudatom a gazdákkal, hogy nem egy hálátlan teremtés miatt vállaltak kockázatot. A vadőrök a Tátrában számontartják a medvéket, feltételezem, a szádi térségben még inkább. De még mindig nem értem, hogyan élhetnek medvék ennyire délen.

– Daj Boze dobre rano! – köszöntöm a tüzet tápláló házigazdát a konyhában. A férfi elfordul a sparhelttől, kormos kezével megdörzsöli az állát, homloka bőrét haragosra gyűri. Olyannak tűnik, mint aki szellemet lát.

– Miért nem fekszik?

– Kipihentem magam – felelem és a bekormozódott arcára mutatok, mire a férfi szemrebbenés nélkül töröli le a maszatot.

– A sérülései miatt jobb a nyugalom – mondja.

A vadász önuralma kifejlesztett. A kosz ki se zökkentette magabiztosságából. Vajon hol és miért sajátította el?

A konyhasarokban L-alakban két faragott karfájú dikó áll állatbőrrel megrakva, tehát a tűz közelében szoktak aludni. Behúzódnak a melegbe, mint az állatok Białka Tatrzańskán a fekete szobába.

Bátran fordulok a befogadómhoz. A rövid kiképzésen megtanultam, hogy a határozott fellépés pajzsként véd.

– Reggeli készítéssel nem rontok az állapotomon. Látom, van árpájuk, és kézi malmuk, gyorsan főzök egy kis zsámiskát, ahogy felénk szokás.

– Hol van az a felénk?

Nem felelek, mivel eddig gorálul váltottunk szót, bizonyára rájött a származásomra.

– Ha nem szeretne, ne válaszoljon – mondja. – Biztosan oka van rá, amiért magyar név áll az okmányaiban. Viszont jó, ha tudja, Derenk lakosain kívül maroknyian beszélik a mi sajátos tót nyelvünket itt Magyarországon, és a hagyományos ételeinket sem fogyasztják sokfelé – közli, aztán a szemem láttára megváltozik. A derenki parasztgazda eltűnik, egy katona áll előttem, és ez a mindenre elszánt harcos hirtelen lengyelre vált. – Kim jesteś? Dlaczego przyszedł? – Ki maga, és miért jött? – Itt mindenki hamar rájön, hogy nem magyar földön született.

Nem értem a férfi tótozását. Babcia elmondása szerint a derenkiek lengyelül beszélnek, és nem szlovákul. Nem tudják magukról, hogy lengyelek? A férfi ezt a talányt még zavarosabbá tette a lengyelül feltett kérdésekkel. Ha beszél lengyelül, akkor tudnia kell, hogy a falu nyelve a lengyel nyelvjárás egyike.

Vizsgáztatna? Nem hibáztatom érte, fordított helyzetben ugyanezt tenném. Ugyanakkor a nyelvváltással többet árul el önmagáról: valószínűleg gyakran kimozdul Derenkről, tájékozott, és meglehet, tanult ember vagy csupán eszes, és biztosan szolgált a Nagy Háborúban. Viszont bizalmatlan, ahogy én is.

Abban igazat adok a férfinak, hogy a rokonaim az eredeti nevemről ismerhetnének fel. Előttük nincs értelme Bubenkó Annaként bemutatkoznom, mégis így fogok tenni. Ha a szívük tiszta, értik, ha nem, még több kockázatot vállalok. Érzelmi takarékon a veszélyek száma nem emel a vész nagyságán.

– Megmentett. Szeretnék bízni magában. Úgy tartják, akit megmentünk, azért felelősséget vállalunk. Segítségüket úgy viszonozhatom, ha a védelmük érdekében titokban tartom az igazi nevemet – szünetet tartok, és rájövök, hogy előbbi szavaimat ki kell egészítenem: – A nagymamám, Bubenkó Maria Derenkről származott el Białka Tatrzańskára. Ott születtem. A szüleimet gyerekkoromban veszítettem el. Lavina alatt lelték halálukat. A nagyszüleim neveltek fel a testvéreimmel együtt.

A férfi két tenyerét a háta mögött a konyhaasztalra helyezi, fürkész tekintettel hallgat, majd megfordul. A kézi malomba önt három maréknyi árpát, és szó nélkül az őrléshez fog. Míg elkészül, két krumplit megpucolok, apró kockákra vágom, és odateszem főni sós vízbe, mellé még egy edényt, vizet forralni. Aztán a férfi az asztalra helyezi a durvára aprított árpát egy fatálban, majd megfogja a sarokba állított vesszőseprűt.

– Hagymát és vaddisznózsírt talál a kamrában – szól, mégpedig magyarul. Kezét az ajtókilincsen tartja. Jobb szemöldökét megemeli, miközben várja, hogy kiderüljön, a vendége ért-e magyarul is?

Azt hittem, errefelé egyszerű zsellérek és parasztemberek élnek. Ez a férfi túl értelmes, és főleg fifikás, amire már korábban is rájöhettem volna a hosszú és alapos válaszaiból, és értelmes beszédéből. Jobb lesz tartanom tőle.

– Hová megy? Nem eszik? – tudakolom tiszta magyarsággal.

– Míg elkészül, elseprem a havat – feleli két krákogás után, és távozik.

A tágas kamrában a dísztelen polcok női kéz hiányáról árulkodnak. A plafonról füstölt húsok lógnak, a sarokban faragott ládák sorakoznak nyitott fedéllel, bennük ruhákat tárolnak. A hátsó zárt ajtó előtt szellősen egymásra halmozott friss fahasábok száradnak. Az édes-savanyú szag megnyugtat. Babciától tudom, hogy a ház után épített nagy kamrákból választották le a terményeket tároló ambarykat, amihez máshol kizárólag a gazdasszonyok birtokolhattak kulcsot. Oda nem juthat be más élőlény, se macska, se egér, csak az asszonyok. Viszont ezt a házat férfiak lakják. A berendezés, és az éléstár csoportosító rendje ugyancsak mutatja, sok éve nem járt itt nő. A két férfi számára szokatlan, netán terhes a jelenlétem.

– Minél előbb felkeresem a rokonaimat – határozom el.

A bödön zsírból kiemelek egy kanállal, a kasztrolyból egy kisebb fej hagymát választok. Ahogy kimegyek, Józsit találom a konyhában. Szőke haja elől az álláig lóg, gyorsan hátra csapja. A tarkón frissen felborotvált sörte alatt naptól elbújt bőr villan elő. Szélesen mosolyog.

– Mit szólsz? Pofásabb lettem ma reggelre? Csentem ám a hóból magamnak! – Egyenes vonalú szemöldöke ugrál, tartása peckes.

– Te mindig ilyen vagy? – kérdezem.

– Eddig is lenyűgözően jóképű voltam, de azt reméltem, ma reggelre még jobban festek.

– Arra gondoltam, ilyen… – keresek egy kevésbé sértő szót. – Ilyen mókázó… és idegesítő, teszem hozzá magamban.

– Véresen komolyan beszélek – feleli fapofával, aztán a levegőbe szimatol. – Csodás illatok.

– Ez csak krumpli. – Nincs türelmem hozzá.

– Az a csodás, hogy nem nekem kell elkészíteni. A nagyanyámon kívül nem főzött rám más nő, vagy legalábbis nem emlékszem.

– Az édesanyád?

– Meghalt, amikor kicsi voltam.

Zsémbelődésem megtorpan. Ez a fiú derűvel rejti el a fájdalmát!

– Sajnálom. Apád nem nősült újra?

Józsi a fejét rázza.

– Segítsek? – ajánlkozik.

– Apádnak jobban elkél két erős kéz. Nagy hó esett.

– Ja, bizony, hajnalban rázendített. Megyek. – Az ajtóban visszafordul. Ez valamiféle Králik szokás? – Tudom ám, azért küldesz ki, hogy egyedül befalhasd mindet!

Meglegyintem a konyharuhát. Józsi a nyakát behúzva iszkol ki a házból és éneklésbe kezd: – Pada śnieg, pada śnieg…

Lábujjhegyen nézek utána az apró konyhaablakon. Az udvaron és a szekéren vastag hódunyha terül szét, a nyomokon és a hamun is. A legény hívja Hitlert, a macskát, és Sztálint, a kutyát. Ez a tetsző élc és a szánalom keveréke egy varázsütésre legyőzi bennem az ingerültséget a fiú iránt.

A hagymára fogom a könnyezést. A készülő étel illata az otthoni közös étkezések örömét hívja elő. Betömött orral kellene hagymát aprítanom! Meddig fog elhúzódni a háború? A halál torka végtelen üreg, ezreket nyel el oktalanul. Éhsége meddig tart? A lenfehér hajú bátyám és a kicsi Zarinka vajon él még?

*

1939 augusztusában Jannal Krakkóba utaztunk új tűzhelyt rendelni Maria babciának. Elmentünk a Wawel-hegyen álló ősrégi várhoz, amit a lengyelek ősatyja, Lech alapított még az idők kezdetén. Wanda, a lengyel őskirálynő inkább meghalt, minthogy német kérőjéhez ment volna feleségül. Akkor tudatosítottam a lengyel német ellentét súlyosságát. Annyira régi és mély, hogy világokat képes felégetni, ezreket, milliókat pusztít el. Jan szipogására eszméltem. A testvérem sírt, megijesztett vele.

– Mi lelt téged?

– Nem hallod, Ewa?

– Mit?

– Ezt a gyászos éneket. A föld alól szól – felelte Jan, mint valami mondabéli kiválasztott. Hiába füleltem, a város zajától és a kutyák ugatásától egyebet nem hallottam. A csend néha elrejti a hangokat, hogy megmentsen engem.

– Erősnek kell lennünk! – Ragadta meg a karomat Jan, szemében szürke folt tűnt fel. – Hatalmas szerencsétlenség fenyegeti az országunkat! – A kijelentés szilánkjai ezer helyen szúrtak. A rácsodálkozás sem tompított a fájdalmon, hogy Jan, ez a huszonnégy éves férfi még mindig hitt a mondában, a Wawel alatt alvó lovagokban, akik gyászos énekkel jelzik előre a lengyel nép veszedelmét.

Amikor kicsik voltunk, Jan az Alvó lovag leszármazottjának vallotta magát a családnevünk miatt.

Megérezte volna?

Alig két hétre rá az ősellenségek lerohanták Lengyelországot.

Nem. Nem érezte meg, mert Jan a Wawelnél már tudta, hogy mire készültek a németek, a szovjetek és a szlovákok. Varsó és Krakkó között ingázott, két egyetemen tanított. Nagyon fiatalon került a tanszékre, elismerés övezte az ifjú hadtörténészt. Anyánktól mindhárman jó nyelvérzéket örököltünk. Jan latinul, angolul és spanyolul tanult, Krisa németül és oroszul, míg én a német mellett magyarul.

Utólag látom, hogy a szerelem minden percben a jelenben tart. Szerelmes fejjel képtelenség a múlton rágódni vagy a jövőn aggodalmaskodni. Ha mégis gondoltam a holnapra, az telistele volt mézzel. Ebben az édes révületben talált meg a bonyolult nyelvezetű Mein Kampf egyik példánya. Nem csoda, hogy alig értettem meg belőle, hogy a nácik az alárendelt fajoknak tett igéreteket semmisnek tekintik. Mert miért lennék én kevesebb, mint egy német lány? Ám Hitlert a fajelmélete feljogosította arra, hogy felrúgja a népemmel kötött tíz évre szóló megnemtámadási egyezményt a háború előtti tavaszon, arra hivatkozva, hogy segítséget kértünk a franciáktól és angoloktól. Az ismerőseim hiába mondták, hogy aki nagyon éhes, ösztönből marja el a másét, nem kötöttem össze azzal, hogy a németek lengyel, osztrák és cseh területeket akarnak felfalni. És még akkor sem éreztem meg a veszélyt, amikor a németek elnyelték Ausztriát és Csehszlovákiát.

A fenyegető hírekre akkor lettem volna figyelmes, ha maradok a krakkói egyetemen és befejezem az utolsó évet. Babcia tél közepén betegedett meg, halasztottam, és Białka Tatrzańskán maradtam a megélhetési forrásunkat, a vendégházakat vezetni. Közben elvégeztem egy gyors légóvédelmi tanfolyamot Babcia szakszerű ápolásáért. Jandrek tankönyvei segítettek elmerülni az ember anatómiájában. Aztán a vendégek elmaradtak, muszáj volt máshol munkába állnom. Jandrek haragudott rám amiért felfüggesztettem a tanulmányaimat, hiszen csak fél év maradt hátra a diploma megszerzéséig. Az egybekelésünk napját toltam messzebbre. Krakkóba szerettünk volna költözni. Felajánlotta az anyagi támogatást, amit nem fogadhattam el, mert a tisztesség úgy kívánta. Inkább munkába álltam Zakopanéban a Stamary Hotelben. Aztán minden megváltozott.