Az eredeti mű címe: Grady Hendrix: Horrorstör

Fordította: Kemenes Iván

Dizájn: Andie Reid

Illusztráció: Michael Rogalski

Címlapfotó: Christine Ferrara

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-078-9

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ÁRAZÁS: Az Orsk fontosnak tartja, hogy elégedett légy. Reméljük, megérted, hogy olykor legjobb szándékaink ellenére is tévedünk. Az Orsk esetenkénti árazási hibákért semmilyen felelősséget nem köteles vállalni.

ÜZEN AZ ORSK: Örömmel szólítjuk meg vásárlóinkat! Orsk-katalógus vagy e-mailes tájékoztató – rajtad áll, hogyan lépünk kapcsolatba veled! Amennyiben ritkábban szeretnél hallani felőlünk, kérjük, jelentkezz be az Orsk honlapon a felhasználói fiókodba, és módosítsd beállításaidat!

ADATVÉDELEM: Előfordulhat, hogy levelezőlistáinkat elérhetővé tesszük olyan élvonalbeli cégek számára, melyek termékei a te érdeklődésedre is számot tarthatnak. Amennyiben inkább nem szeretnél tájékoztatást kapni tőlük, kérjük, az Orsk honlapján, a felhasználói fiókodban módosítsd beállításaidat!

VISSZAVÁLTÁS: Amennyiben szeretnél visszaküldeni vagy kicseréltetni egy terméket, kövesd a csomagod szállítólevelének útmutatásait, és postázd a mellékelt visszaváltó címkével! Személyre szabott, kínálatunkból kedvezményesen vagy interneten vásárolt terméket nem áll módunkban visszaváltani. Termékeinkre vonatkozó visszaváltási szabályzatunk teljes leírását a www.orskusa.com oldalon találod.

VÁSÁRLÁS OTTHONRÓL: Az Orskban vásárolni könnyű, mint az egyszeregy. Nézz be bármelyik könnyen megközelíthető üzletünkbe, vagy vásárolj online, netán telefonon, ahogy jólesik! A hét minden napján, napi 24 órában működő weboldalunk és telefonos rendelésfelvevő rendszerünk sosem tér nyugovóra, így akár reggel, akár késő éjjel, vagy bármikor a nap folyamán lehetőséged van Orsk-termékeket nézegetni és vásárolni. Ha te ráérsz, akkor mi is!

NOAH SEGÍT! „Sosem offline, mindig segítőkész!” Íme Noah, az automatizált vásárlási tanácsadó szolgáltatásunk. Tájékozódj termékeink raktárbeli elérhetőségéről telefonon, mérlegelj árakat az interneten, egyeztess kiszállítást anélkül, hogy felállnál a székből, vagy juss hasznos és izgalmas termékleírásokhoz otthonod kényelméből! Noah segítőkész, gyakorlatias és hatékony. Mint egy lakáj, aki mindig előre tudja, miként gondoskodjon a téged megillető kényelemről. Ráadásul mikor végeztél, Noah nem vár el borravalót, elég csak befejezned a hívást vagy kijelentkezned. Mikor pedig visszatérsz, várni fog téged.

TERVEZÉSI TANÁCSOK: Vitrinek, konyhapultok, polcrendszerek, vagy akár egy kanapé vásárlásakor elengedhetetlen a pontos mérés. Igény esetén az Orsk tervezőszakemberei kiszállnak otthonodba, hogy olcsó, megfizethető konzultációval szolgáljanak. Mi is valljuk a közmondást: „Jobb ma pár cent, mint holnap egy csúf meglepetés.”

LÉTELEM!: Az Orsk vadonatúj, ingyenes, digitális életmód- és dizájnmagazinja, a Lételem! remek tervezői tippeket, elrendezési megoldásokat, színfalak mögötti információkat és az Orsk-család egészét érintő dinamikus tartalmat juttat közvetlenül a monitorodra. Ki sem kell mozdulnod otthonról, hogy átélhesd az Orsk-élményt, hiszen az házhoz érkezik.

CSAPATUNK: Különleges tagsági kedvezményekben, járulékos juttatásokban lehet részed, ha csatlakozol a Csapatunkhoz – a legjobb Csapathoz, az Orsk Csapatához! Használd Orsk Csapatkártyádat a bármelyik üzletünkben elérhető, exkluzív klubállomáson, hogy kedvezményesen juthass hozzá válogatott bútorokhoz és ételekhez, ingyen pogácsához, ásványvízhez és további izgalmas lehetőségekhez! A tagság életre szól és családodra is kiterjed, hát hozd el őket is, hogy átérezhessék a Csapathoz tartozással járó elégedettséget és biztonságérzetet!

Hajnalodott, és a zombik a parkolón áttámolyogva özönlöttek a túloldalon magasló, bézsszínű tömb felé. Később aztán egy lórúgásnyi Starbuckstól feltámadnak, ám pillanatnyilag épp csak élő halottak voltak. Haláluk oka sokféle volt: macskajaj, rémálmok, eposzi online játszmák okozta kizsigereltség, éjbe nyúló tévézés roncsolta bioritmusok, szüntelen bömbölő kölykök, hajnal négyig bulizó szomszédok, megszakadt szívek, befizetetlen számlák, elhibázott lehetőségek, beteg ölebek, idegenbe szakadt lánygyermekek, gyengélkedő szülők, éjféli jégkrémzabálások.

A hét öt (ünnepi szezonban hét) napján mégis minden áldott reggel idevonszolták magukat, életük egyetlen tényezőjéhez, amely sosem változott, amelyre számíthattak, ha esett, ha fújt, ha haldoklott házikedvencük, vagy ha váltak éppen: a munkahelyükre.

A Orsk, mint skandináv gúnyába bújt, ám velejéig amerikai bolthálózat az Ikeát alulról fúró árakon kínált egy fifikásan kimódolt életérzést és hurráoptimista szlogenje szerint egyúttal „jobb életet mindenkinek”. Kiváltképp önnön részvényeseinek, akik évről évre Wisconsinba, azon belül is a cég Milwaukee-beli főhadiszállására zarándokoltak, hogy meghallgathassák, Ikeára hajazó üzletláncuk mekkora profitot is termel. Az Orsk kínálatában Balsak bölcsőktől kezdve egészen a Gutevol hintaszékekig minden szerepelt, amire „életszakasztól függetlenül bárkinek” szüksége lehetett. Koporsókat kivéve. Egyelőre.

Az Orsk óriási szív volt, mely háromszáztizennyolc munkatársat – kétszázhuszonnyolc teljes- és kilencven részidőst – pumpált át kamráin szüntelen keringésben. Reggel értékesítési munkatársak áramlottak be, lehúzták azonosítójukat, beindították számítógépüket, majd a vevők segítségére siettek, hogy azok összeállíthassák tökéletes Knäbble vitrinjeiket, meglelhessék a legkényelmesebb Müskk ágyat, vagy kiválaszthassák a legmegfelelőbb Lågniå vizespoharakat. Délután árufeltöltő munkatársak sokasága érkezett, hogy szintre hozza az Önkiszolgáló Raktárat, kikeresse a rendeléseket, megpakolja a turkálóládákat, valamint raklapokat vonszoljon a Piactérbe. Hibátlan rendszer volt ez, melyet mérnöki pontossággal arra terveztek, hogy optimális értékesítői hatékonyságot nyújtson mind a száztizenkét Orsk-helyszínen Észak-Amerika-szerte és a világ harmincnyolc egyéb pontján.

Ám június első csütörtökén, reggel 7.30-kor Ohio állam Cuyahoga megyebeli, 00108-as számú Orsk-helyszínén e finomra hangolt rendszer csikorogva megtorpant.

A gond azzal kezdődött, hogy az üzemi bejárat kártyaolvasója kilehelte a lelkét. Az áruház alkalmazottai érkezésüket követően zavarodott tömegbe verődve tolongtak az ajtó előtt, azonosító kártyájukat hasztalan lóbálták az olvasó fölött, mígnem felbukkant Basil, a helyettes üzletvezető, és a vevőbejárat felé terelte őket az épület mentén.

A vevők toronymagas, kétemeletes előcsarnokon keresztül léptek be az Orskba, majd mozgólépcsőn jutottak a következő emeletre, ahol is megkezdték bolyongásukat a Bemutatótér útvesztőjében, mely egy regimentnyi lakberendező, építész és értékesítési tanácsadó elképzelései alapján a leghatékonyabb módon szembesítette őket az Orsk-életérzéssel. Csakhogy itt is akadt gubanc: a mozgólépcső le-, nem pedig felfele tartott. A munkatársak benyomultak az előcsarnokba, majd döbbenten megtorpantak, nem tudván, mitévők legyenek. Mögöttük informatikusok torlódtak fel, nyomukban vevőszolgálatosok, HR-esek és kiszállítók tömkelegével. Kisvártatva egymás hegyén-hátán tömörültek, hátul meg kicsordultak a kétszárnyas ajtón.

Amy már a parkoló másik végéről kiszúrta az emberek képezte dugót, miközben kezében átázott, csöpögő kávéspoharat tartva, lendületes léptekkel nyomult a tömeg felé.

Ne pont most, gondolta. Ne pont ma.

A kávéspoharat három hete vette egy Speedway benzinkútnál, mert azzal hirdették, hogy végtelenszer és ingyenesen újratölthető, Amy márpedig kénytelen volt annyit kipréselni az 1 dollár 49 centjéből, amennyit csak lehetett. Nos, ennyit lehetett. Miközben megrökönyödve meredt a munkatársak sokaságára, a pohár alja végül feladta, kiszakadt, és a lány tornacipője kapott egy kiadós kávézuhanyt. Amy észre sem vette. Tudta, hogy a tömeg problémát jelent, a probléma menedzsert, a menedzser a nap ilyen korai szakában pedig Basilt. Nem hagyhatta, hogy Basil meglássa. Ma Bazi Láthatatlannak kellett maradnia.

Matt a tömeg alkotta félkör peremén lézengett, szokásos fekete kapucnis pulcsijában. Tojásos McMuffint majszolt komoran, fájdalmasan pislogott a reggeli napsütésbe.

– Mi történt? – érdeklődött Amy.

– Nem bírják kinyitni a börtönt, azaz nem tölthetjük le a büntetésünket – felelte a másik, miközben morzsák után kurkászott óriási hipster-szakállában.

– Mi van az üzemi bejáróval?

– Behalt.

– Akkor hogy jelentkezünk be?

– Ne siess már annyira – szólt Matt, majd megpróbált kiszippantani egy sajtfoszlányt a száját körülvevő szőrrengetegből. – Nem vár bent semmi, csak bérrabszolgaság, végtelen kizsákmányoltság, és személyes alávetettség céges nagyurainknak.

Amy hunyorogva, homályosan ki tudta venni Basil langaléta, esetlen körvonalait a kirakatüvegen keresztül, amint spagetti-karjaival hadonászva igyekezett uralma alá vonni az embercsődületet. Amy gyomra már ekkora közelségtől is jeges görcsbe rándult, de a férfi háttal állt neki. Talán volt esély.

– Remek meglátások, Matt – mondta.

Egy potya pillanatot kihasználva Amy hátak mögé bukva, lábujjakra taposva, üres helyekre becsusszanva átkommandózta magát a tömegen. Amint beért az előcsarnokba, egyből körülfonta az Orsk nyugtató ölelése – itt mindig tökéletes volt a hőfok, a termek megvilágítottsága és a hangszórókból áradó zene hangereje, itt mindig teljes nyugalom honolt. Aznap reggel azonban valami szúrós volt a levegőben, valami avas bűz.

– Azt hittem, ez a mozgólépcső nem is tud rükvercben menni – taglalta éppen Basil a vészkapcsolót eredménytelenül csapkodó karbantartó munkatársnak. – Műszakilag lehetséges ez egyáltalán?

Amy nem várta meg, míg kiderül. Aznapra – és a néhány rákövetkezőre – kitűzött egyetlen célja az volt, hogy Basilt elkerülje. Úgy okoskodott, hogy ameddig a férfi nem látja, kirúgni sem tudja.

A cuyahogai áruház alig tizenegy hónapja üzemelt, de már most nyílt titoknak számított, hogy nem tesz eleget a vállalat eladásokkal kapcsolatos elvárásainak. A kudarc nem a vevők hiányán múlott. Kivált hétvégéken a Bemutató- és a Piactérben hemzsegtek a családok, szerelmesek, nyugdíjasok, jobb helyet nem találó emberek, egyetemista kölykök és szobatársaik, újdonsült családok és újdonsült csecsemőik, legelső kanapéjukat vásárló, sötét ábrázatú párok… potenciális vevők térképet szorongató, termékkódokkal telekörmölt jegyzetcédulákat rejtő táskával felszerelt légiója, kezükben Orsk-katalógusból kitépett lapokkal, zsebükbe lyukat égető hitelkártyákkal, és mind alig várták, hogy költekezhessenek.

Valami megmagyarázhatatlan oknál fogva az eladások mégsem feleltek meg az előrejelzéseknek.

Amyt az ötven mérföldre eső, youngstowni üzletből helyezték át Cuyahogába. Eleinte nem zavarta a költözés; félúton lakott a két hely között, így a ingázás ideje nem változott. Ám tizenegy Cuyahogában töltött hónap után elege lett. Kérvényezte, hogy küldjék vissza Youngstownba, mire az Orsk Területi Igazgatóságának számítógépei csócsálni kezdték a papírmunkát. A segítség úton volt, csak pár napot kellett még kibírni.

A problémát Basil, az újonnan kinevezett helyettes üzletvezető jelentette. A magas, hibátlan testtartású, mindig frissen mosott ingben feszítő, fekete pasas az előléptetése pillanatától fogva kipécézte magának Amyt. Folyton megjelent a részlegében, hogy felülbírálja döntéseit és kéretlen tanácsokat osztogasson. A lány biztosra vette, hogy számon tartja kihágásait és ballépéseit, és panaszt készül ellene tenni a HR-en. Amy jól tudta, hogy amikor majd leépítésekre kerül sor – márpedig mindenki tudta, hogy azokra előbb-utóbb sor kerül, a légkört érezhetően valami furcsa feszültség hatotta át – ő a férfi listájának legtetején lesz.

Így aztán igyekezett legjobb formáját hozni, míg az áthelyezési kérelme átfut a rendszeren. Minden nap pontosan érkezett. Mosolygott a vevőkre, és szeme sem rebbent az utolsó pillanatban bejelentett műszakváltoztatásokra. Ügyelt rá, hogy munkaruhája (bézs pólóing, farmer, Chuck Taylor tornacipő) mindig kifogástalan legyen. Elfojtotta ösztönös hajlamát, hogy feleseljen. Legfőképp pedig kerülte Basilt, és kínosan ügyelt, nehogy a férfi radarjára kerüljön.

A mozgólépcső fülsértő, gépies sikoly és fogaskerék-nyikorgás közepette megállt, majd irányt váltott. Basil megpróbálta vállon veregetni a karbantartót, miközben az pacsira emelte kezét. A végeredmény kínosra sikeredett.

– Ez a helyes hozzáállás, ember! – ujjongott Basil tapsikolva.

Eztán az értékesítési munkatársak tömege mintegy tölcsérbe ömölve ellepte a lépcsőfokokat, hogy feljusson a második emeleti Bemutatótérbe.

Hogy a többiekkel tartva ne kelljen elhaladnia közvetlenül Basil mellett, Amy inkább kerülőutat választott. Egy teljes reklámpszichológus agytröszt szándékaival dacolva, fordítva vágott neki az Orsknak, és a fertályon (azaz a pénztáraknál) kezdve, az órajárással megegyező irányban vonult át a komplett emésztőrendszeren egészen a szájig (vagyis a Bemutatótér bejáratáig a mozgólépcső tetején). Az Orskot úgy tervezték, hogy vevőit az órajárással szemben, szüntelen vásárlási révületben noszogassa előre. Az ellenkező irányba haladva a lány úgy érezte magát, mintha vidámparki kísértetházban járna, ahol ég a villany: a hatásnak lőttek.

Elrohant a pénztárak mellett, végig az Önkiszolgáló Raktár tizenöt méter belmagasságú, toronnyi polcok határolta, hatalmas központi folyosóján. Lapjával csomagolt bútorok meredeztek körülötte ipari polcrendszereken, hogy aztán a végtelen, szürke sorok ködös messzeségébe vesszenek. Negyvenegy fenyegető folyosó hosszán magaslott fölé a raktár, mint holmi kartonból és tizennégy milliméter nyomtávolságú acélból emelt sivár, előregyártott város, míg el nem ért a Piactér határára, ahol a plafon hirtelen alacsonyabb lett.

Átviharzott a parfümillatú Dekorációs Osztály illatos gyertyákkal teli rekeszei között, elsietett a Falidíszek „egyszerűen fantasztikus” műremekei mellett, majd az utat levágva berontott a lengőajtón, mely a Lámpaosztály villanykörték árasztotta melegéből a Konyhákra nyílt, ahonnan aztán eljutott a Bemutatótérhez vezető lépcsőházhoz.

Kettesével szedte a lépcsőket, mígnem kibukkant a Bemutatótér melletti büfénél. A Bemutatótér volt az Orsk-élmény szíve – valódi otthonokat mímelő kirakatszobák berendezés-óceánja, tele Orsk bútorokkal (melyek mind megvásárolhatóak voltak egy emelettel lejjebb, az Önkiszolgáló Raktárban). Amy egy részlegek közötti rövidítés felé törtetve átsuhant a Gyerekosztályon, mikor is megérezte, hogy valaki figyeli, csúszva lefékezett.

A távolban, a Magog emeletes ágyak közelében egy férfi állt, és Amy még messziről is jól látta, hogy nem munkatárs. Az Orsk-alkalmazottak négy színt viseltek: az értékesítési munkatársak bézs, az árufeltöltők narancssárga, a karbantartók barna, a gyakornokok pedig piros inget. Az Amyt vizslató férfi sötétkék ruhában volt. Nem tartozott ide. Tán egy vevő, aki idejekorán beslisszant.

Mielőtt kideríthette volna, a férfi megfordult, és bevetette magát a Gardróbok közé. Amy megvonta a vállát – akárki is volt, nem az ő baja.

Hogy távol tartsa magát Basiltől, míg jóváhagyják az áthelyezését – na, az már inkább.

Nekivágott a Tárolórendszereknek, áthaladt számtalan Tawse és Ficcaro polcszerkezet között, majd végül az Irodabútorok részleg csupa íróasztallal tömött síkföldjén lyukadt ki. Basil az Amy otthonának számító információs pult közelében várakozott, mögötte hat, piros inges gyakornok őgyelgett.

– Jó reggelt, Amy – mondta. – Szeretném, ha ezeknek a gyakornokoknak te tartanád a bemutatót a központi folyosóról.

– Mit sem szívesebben – felelte Amy, és közben olyan erőltetetten mosolygott, hogy az szinte fájt. – De Pat tegnap megkért, hogy leltárazzam az osztályt.

– Szeretném, ha ezeknek a gyakornokoknak te tartanád a bemutatót a központi folyosóról – ismételte Basil. – A leltárazást majd elvégzi valaki más.

Amy már éppen újra tiltakozott volna – volt valami Basilben, ami arra késztette, hogy minden száját elhagyó szóval vitába szálljon – mikor a mobilja harsány Fakopáncs Frici nevetéssel tudatta vele, hogy szöveges üzenete érkezett. Basil hitetlenkedve nézte, ahogy előkotorja zsebéből a telefont.

– Persze – fordult Basil a gyakornokok felé –, Amy tisztában van vele, hogy a munkatársak soha nem hozhatják fel a telefonjukat a Bemutatótérbe.

– Már megint segélykérés – magyarázta a lány, és megmutatta a telefon kijelzőjét.

Néhány hete kezdődött, hogy számos értékesítési munkatárs egyszavas „segítség” üzenetet kapott ugyanarról a magánszámról. A nyulak módjára szaporodó üzenetek egyre csak jöttek, a nép meg kiakadt. A cég szerint az IT képtelen volt bármit is kezdeni a problémával, hiszen annak technikai szempontból semmi köze nem volt az Orskhoz. A munkatársaknak azt javasolták, tiltsák le a számot, netán forduljanak a szolgáltatójukhoz. Amy mindkettőt megkísérelte, ám alkalmanként még így is becsúszott egy-egy kósza „segítség”.

– Minden munkatársnak a szekrényében kell hagynia a mobilját – mondta Basil, hagyván, hogy nemtetszése teljes súlya sziklaként zúduljon Amyre. – Miként Amynek is, még mielőtt bejelentkezett volna.

Amy ekkor döbbent rá, hogy még csak be sem jelentkezett – hogy lényegében egész addig ingyen dolgozik, amíg nem képes visszasettenkedni az időmérőhöz, hogy lehúzza az azonosítóját. Annak fényében, hogy Basil már eleve rászállt, ezt most nem merte szóba hozni. Amy mindig is nagy becsben tartotta a melómegőrzés első számú parancsolatát: olyasvalaki szemében, aki kirúghat, ne tűnj idiótának!

– Hát akkor – mondta, és kényszeredetten rámosolygott Basilre, miközben igyekezett úrrá lenni a feltörekvő pánikon. – A nevem Amy, ez pedig a Bemutatótér. Vevőink kapcsolata az Orskkal itt veszi kezdetét, így mi is itt indítunk. Az áruház húszezernégyszáznegyven négyzetméternyi területet fed le, vásárlóink pedig az Igazak Ösvénye mentén tájékozódnak – A padlón végigvonuló, nagy, barátságos, fehér nyilakra mutatott. – Úgy tervezték, hogy optimális módon vezesse a vevőt bejárattól kijáratig. Az üzleten belül akadnak rövidebb utak is, ezeket majd megmutatom, mikor odaérünk.

Amy annyiszor adta már elő ezt a szöveget, hogy szinte oda sem figyelt. Esze ehelyett Basilen és az iránta viselt ellenérzésének számos okán járt. Nem arról volt szó, hogy a férfi három évvel fiatalabb létére öt előléptetéssel feljebb járt. Nem is arról, hogy vézna, csupa lapocka és könyék gyógyegér volt, amolyan fejjel magasabb Urkel a Family Matters sorozatból. Sem az álló nap folyamatosan ömlő, mesterkélt, lelkesítő vállalati dumáról. Nem, Amy baja Basillel az volt, hogy az úgy bánt vele, mintha szánná, mintha a lány gondozásra szorulna, mintha külön figyelmet igényelne, és emiatt be tudta volna verni a képét.

– A tipikus vevő első látogatása során három és fél órát tölt az Orskban, ennek nagyját pedig itt, a Bemutatótérben. Itt a vágyakozásának felkorbácsolására törekszünk, nem vásárlásra ösztönözzük. Szeretnénk megértetni vevőinkkel, milyen elegáns és hatékony lehet az életük, ha azt az Orsk rendezi be. Az Igazak Ösvénye bátorítja őket, hogy ráérősen szemügyre vegyék a berendezési lehetőségek széles választékát. Itt tudjuk meggyőzni őket, hogy hiába csak egy Genofakte kihúzható asztalért jöttek, ha egyszer az sokkal jobban mutatna egy Reniflur állólámpa mellett.

Basilnek közben nyoma veszett – valószínűleg megnyugodott, hogy a lány nem cseszi el a bemutatót. Amy hátrálva haladt az útvonalon, a gyakornokok úgy rajzottak a nyomában, mint megannyi piros inges kiskacsa.

– Az Orsknak kétféle vendége van – folytatta. – Azok, akik nem vesznek semmit, és azok, akik bármit megvesznek. Ám komoly vásárlásra addig nem kerül sor, míg el nem jutnak a földszinti Piactérbe, ahol szembesülnek azzal, amit mi csak „pénztárcanyitogató” részlegeknek hívunk. Lényegük, hogy a lehető legnagyobb vásárlási kísértésnek tegyék ki a vevőket. Célunk, hogy a tárcájukba nyúljanak, és vegyenek valamit, akár csak egy villanykörtét, hiszen amint sikerült erre rávennünk őket, költekezni fognak, mégpedig látogatásonként átlagosan 97 dollár értékben.

Közben megérkeztek a Nappali- és Kanapéosztályra, ahol Matt egy másik munkatárssal közösen éppen egy Brookát kísérelt meg felszenvedni egy rakodókocsira. Hogy Basilt biztonságos távolban tudhatta, Amy könnyedebb hangnemre váltott, letörölte arcáról a mosolyt, és visszatért szokásos, szarkasztikus énje.

– Balunkon egy értékesítési munkatársat figyelhetünk meg természetes közegében – ecsetelte. – Ahhoz, hogy valaki a Nappali- és Kanapéosztályra kerülhessen, legalább huszonöt kilót kell tudnia megemelni, ami annyit takar, hogy csakis a legszexibb testű munkatársak dolgoznak ebben az ÜT-ben. Tudja valaki, mit jelent az, hogy ÜT?

– Üzlettérség? – kockáztatta meg egy fogszabályzós gyakornok.

– És mit csinálunk az ÜT-ben? – firtatta Amy.

Csönd. Erre a kérdésre soha, senki nem tudott helyesen megfelelni, noha a válasz ott virított az alkalmazotti kézikönyv címlapján.

– Örömöt osztunk! – válaszolta Amy. – Megosztjuk az Orsk örömét!

Ahogy két lépéssel közelebb került Matthez, Amyt szinte arcon ütötte a bűz: nap érlelte pottyantós vécék, forró pöcelé és rothadó halak szaga. Egy másodperccel később a gyakornokokat is megcsapta, mire piros ingük gallérját felhúzva kendőzték el orrukat. A Brooka (Blarg, a Klasszikus termékvonalból) huzatán sötét foltok éktelenkedtek.

– Örülök, hogy belefutottunk ebbe – fejtegette nekik Amy. – Az Orsknál betöltött állás számtalan előnyének egyike, hogy az ember a legkülönfélébb vevőkkel kerülhet kapcsolatba. Köztük olyanokkal is, akik egy méregdrága kanapét arra használnak, hogy koszos pelenkát cseréljenek rajta.

– Ami azt illeti – vetette közbe Matt –, már nyitáskor is így nézett ki.

– Vagyis az esti munkatársak hagyták itt azzal, hogy a reggeliek majd megoldják – vonta le a lány a következtetést. – Gyakornokok, a Orsk világában farkastörvények uralkodnak!

Matt ismét megrázta a fejét. – Én zártam tegnap este. Mikor hazamentem, a kanapé még rendben volt. Senki nem tudja, hogy történt.

– Egész pontosan ezért – mondta Amy – szerelték fel az összes információs pultot a Orsk által jóváhagyott, méregmentes, hipoallergén légfrissítővel! Mert ha netán valami asszonyság egy kanapé mögé hajítaná elfajzott csecsemője csöpögő pelusát, senki nem vágyik arra, hogy a műszak végéig az egész részlegének olyan szaga legyen, mint a tündibündi büszkesége valagának.

– Gyakran esik meg ilyesmi? – érdeklődött az egyik gyakornok.

– Egyfolytában – bólintott Matt. – Az emberek nem pusztán vásárolni járnak ide. Van, aki azt képzeli, ez a nagyszobája, csak éppen szerviz is jár hozzá. És hogy te vagy a szobalány. Úgy viselkednek, mint a disznók, te meg takaríthatsz utánuk. A retkes pelenkák még istenesek. Múlt héten volt itt egy vevő, aki végig dohányt csócsált, amit utána egy kólás dobozba köpködött, csak hát folyton elvétette, így aztán mindenhol barna turha lepte a padlót.

– Ezt a felemelő gondolatot követően pedig – vágott közbe Amy – haladjunk is tovább a Tárolórendszerekhez, amely egyébiránt az Orsk egyik legkellemetlenebb részlege, hiszen soha senki nem hoz magával pontos méreteket!

Az ezt követő két óra és tíz perc folyamán Amy körbevezette a gyakornokokat a Bemutatótérben, a Konyháktól és Étkezőktől kezdve a Hálószobákon, Fürdőkön és Gardróbokon át egészen a Gyerekosztályig. A túrát dél körül a büfénél zárta, egy fal mellett megállapodva, melyen a tíz, legmegkapóbb csapatjátékos mosolyát megvillantó, rangidős menedzser fekete keretes fényképe díszelgett.

– Utunk a vívmányok e tablójánál ér véget, és csak legmerészebb álmaitokban képzeljétek, hogy valaha is felkerülhettek ide! – magyarázta. – Fenti urak és asszonyok az Orsk szürke eminenciásai. Amennyiben ragaszkodtok az állásotokhoz, javaslom, véssétek emlékezetetekbe az arcukat, tanuljátok meg a nevüket, továbbá kerüljétek őket, mint a pestist!

Miközben a gyakornokok a falat tanulmányozták – volt, aki komolyan vette Amyt, és megpróbálta megjegyezni a vonásokat –, Trinity bukkant fel Amy háta mögött.

– Te hiszel a szellemekben? – kérdezte.

Amy riadtan hátraugrott.

– Jézusom!

– Igen, gyanítom, valahol ő is annak számít – hagyta rá Trinity. – Bár én inkább a Parajelenségek típusúakra gondoltam. Szerintem kétfajta ember van a világon: olyan, aki hisz a szellemekben, és olyan, aki nem. Te melyik vagy?

Trinity az olyasfajta vidám, elképesztően népszerű, csupa energia lányok egyike volt, akikre Amy nagyjából úgy gondolt, mint a Szörnyecskék lényeire: úgy fél óráig szórakoztatóak voltak, utána az ember viszont szíve szerint turmixgépbe gyömöszölte volna őket. A szülei állítólag mélyen vallásos, keresztény koreaiak voltak, ami legalább részben magyarázattal szolgált rózsaszínre festett copfjaira, nyelvpiercingjére, a csípőjére varrt ribancrendszámra, no meg a szivárvány összes színét felvonultató műkörmeire. Ám glam punk külső ide vagy oda, Amy jól tudta, hogy körmei százhuszonöt dollárba kóstáltak, a haját profi fodrász színezte, a piercing egy kisebb vagyonba került, és a tetkója sem lehetett sokkal olcsóbb. Kapirgáld meg egy lázadó felszínét, mélázott Amy, és szinte biztosan apuci hitelkártyáját találod alatta.

– Gyakornokok, ez a szerencsenapotok! – szólt Amy a piros ingesek csoportjához fordulva. – Trinity a Kirakat- és Dizájnosztály munkatársnője, onnan meg már csak néhány lépcsőfok a katalógusszerkesztés az Orsk USA vállalati irodájában.

Erre egy maréknyi gyakornok felkapta a fejét. A vállalati iroda alkalmazottai kapták a legjobb juttatásokat és a legjobb fizetést. Ennél is fontosabb volt, hogy soha nem kellett olyan vásárlókkal vesződniük, akik engedményekre alkudozva rámutattak arra, hogy a Target is hasonló cikkeket árul, csak éppen olcsóbban, szóval nem lehetne-e még húsz százalékot lefaragni az árból?

A gyakornokok faggatóra vették Trinityt. Honnan tudta, mikor sikeres egy helyiség kialakítása? Mennyi idejébe tellett, míg elsajátította az Orsk Kilencvenkilenc Lakberendezési Fortélyát? Igaz, hogy a díszszámítógépekkel felszerelt íróasztalok hatszor kelendőbbek, mint az üresek?

– A HR-esek egy percen belül itt lesznek – tájékoztatta Amy a gyakornokokat. – A továbbiakban ők kísérnek majd titeket lenyűgöző utatok során az Orskban.

Kutya sem figyelt már rá. Minden tekintet Trinityn csüggött.

– Remek kérdések! – lelkendezett amaz. – Viszont kizárólag igaz hívőknek válaszolok. Hányan láttatok már szellemet? Gyorsan, kezeket a magasba!

Amy Trinity bűvkörében hagyta a gyakornokokat, és visszaslattyogott az Irodabútorokhoz, hogy nekilásson a rutinellenőrzésnek. A cuyahogai áruház tizenegy hónappal korábbi nyitásától kezdve a számítógépek folyton leltárazási hibákat böfögtek fel. Ennek köszönhetően a munkatársak kénytelenek voltak minden áldott nap kirajzani az eladótérbe, hogy maguk számolják meg a készletet, újra és újra. Monoton, lélekölő munka volt.

A leltárkrízis legutóbbi áldozatai a Tossur futópados íróasztalok, azaz az Orsk legújabb, kondigépes bútorcsaládjának legelső képviselői voltak. Amy ezeket eleve idiótának tartotta. Szemében a világ kétfajta munkára oszlott: olyanra, ahol állni kellett, és olyanra, amit ülve is lehetett végezni. Ha álltál, órabért kaptál. Ha ültél, fix fizetést. Amy jelenleg állómunkát végzett (és ez rossz volt), ám biztos volt benne, hogy némi szerencsével egy szép napon ülve dolgozhat majd (az pedig jó lesz). A Tossurok ezt az általános érvényű, álló/ülő igazságot mocskolták be. Egy futópados íróasztal most akkor állós, vagy ülős? Már a puszta gondolatba belefájdult a feje.

Amy az információs pultjánál állt, és éppen a leltárlistába mélyedt, mikor hirtelen megjelent Trinity.

– Jaj! – rezzent össze Amy.

– Elfelejtettem szólni. Basil vár a motivációs szobába. Zárt ajtós eligazításra. Vágod, ez mit jelent.

Amy arcvonásai összerándultak a pániktól.

– Mondott mást is? Nem említette, miért?

– Hát nem nyilvánvaló? – kérdezett vissza Trinity vigyorogva. – Baromira ki vagy rúgva.

Amy átsietett a büfén, aztán belépett a személyzeti részlegbe vezető ajtón. Egy HR-, IT- és üzleti irodák szegélyezte, hosszú folyosó végére érve benyitott a motivációs szobába. Odabent hatalmasra tupírozott, szőke frizurájával és eltúlzott sminkjével leginkább country-western énekesnőre emlékeztető, középkorú nő ücsörgött magányosan egy Drittsëkk rekeszen, és éppen tégelyes Blistex kenőccsel fényezte ajkait nagy idegesen.

– Ruth Anne? – szólította meg Amy hitetlenkedve. – Hát te is?

– Nos – felelte Ruth Anne, és hallhatóan igyekezett uralkodni a hangján, miközben visszacsavarta ajakápolója kupakját –, nem vonnék le elhamarkodott következtetéseket.

Amy becsukta maga mögött az ajtót, majd maga is letelepedett az egyik Drittsëkk rekeszre. Ruth Anne pontosan annyira elkötelezett és felelősségteljes volt, mint amennyire Amy lusta és megbízhatatlan. Ha Basil mindkettőjüket iderendelte, akkor a leépítések súlyosabbak lehettek, mint azt Amy hitte volna.

A lány gondolatai vad fogócskába kezdtek. Ha Ruth Anne-nek mennie kell, neki aztán végképp. És ha kirúgják, mindennek vége. Elveszti a lakását. Vissza kell költöznie az anyjához a lakókonténerbe. Az itteni munka nem is annyira vészes, hiszen juttatásokat és óránként tizenkét dollárt kap érte. De ha elveszti az állását, nem marad más lehetősége, mint hogy elmenjen élelmiszerbolti eladónak, minimálbérre, ami Ohióban óránként hét dollár kilencvenöt centet jelentett. Óránként hét dollár kilencvenöt centből nem tud megélni; ami azt illeti, már így is késett a lakbérrel. Márpedig ha Ruth Anne-nek mennie kell, neki aztán végképp.

Gondolatai körbe-körbejártak.

– Közöltek veled bármit is? – kérdezte Amy.

– Nem – válaszolt Ruth Anne. – De ha mindketten itt vagyunk, biztos vagyok benne, hogy Basilnek nagyon jó indoka van rá.

– Mi leszünk az elsők – szólt Amy. – Basil ki fog rúgni minket.

– Nyugtával dicsérd a napot! – csitította Ruth Anne. – Még az is előfordulhat, hogy valami kellemes meglepetés vár ránk.

Ruth Anne már csak ilyen volt. Észben tartotta a születésnapokat, emlékezett a munkakezdési évfordulókra, tudta mások gyerekeinek nevét, vagy hogy mivel foglalkozik a házastársuk, az idősebb kollégákkal pedig pontosan ugyanabban a hangnemben beszélt, mint a fiatalokkal. Nem anyáskodott, nem volt leereszkedő, és soha, senkire nem volt egy rossz szava.

Tizenhárom évig dolgozott a youngstowni áruházban, mielőtt átjött volna Cuyahogába, „csak hogy valami mást is kipróbáljon”. Negyvenhét éves létére sosem ment férjhez, nem voltak gyerekei, Amy még csak komoly párkapcsolatáról sem tudott. Az Orskra úgy gondolt, mint családjára és otthonára, és napról napra azon volt, hogy tőle telhetően jobb hellyé tegye. Pénztárosnőként személyes küldetésének tekintette, hogy a vevők mosollyal az arcukon távozzanak. Azért élt, hogy másokat boldoggá tegyen.

– Értékelem, hogy a derűs oldalát nézed – mondta Amy. – De az, hogy itt vagy velem, nem jelenthet sok jót.

– Te csak ne aggódj! – csitította Ruth Anne, és összecuppantotta az ajkait. – Elüldögélünk itt, aztán lesz, ami lesz, közösen valahogy átvészeljük.

Azzal odahajolt Amyhez, és átölelte. Amy próbált volna mondani valamit, de érezte, hogy szemébe könny szökik, torka összeszorul. Tudta, hogyha szóra nyitná a száját, csupán hangos, bömbölő zokogás törne elő. Megfogadta, hogy nem fog sírni. A munkájától megfoszthatják, de a méltóságától nem. Amy kihámozta magát Ruth Anne karjai közül, összeszorította fogát, majd mereven bámulni kezdte a padlószőnyeget.

Hogy juthatott ide? Élete első tizennyolc éve során egyetlen célja volt: hogy kiszabaduljon az anyja konténeréből. Miután a pályaválasztási tanácsadó nyíltan kiröhögte a tervét, hogy egyetemre felvételizzen, valahogy összekoldult annyi ösztöndíjat, hogy bejusson a Clevelandi Állami Főiskola reklámtervezői szakára. Ám ekkor az anyja váratlanul újraházasodott, új férjének jövedelme miatt pedig Amy segélyjogosultsága megszűnt. Anyagi segítség híján kénytelen volt tanulmánymegszakítóként bejegyeztetni magát. A napokban már megint késett a lakbérrel, mire három lakótársa félreérthetetlenül tudatta vele, hogy huszonnégy órája maradt előrukkolni a