részlet

Corvina

© 2017 Henrik Fexeus

First published by Forum, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Hungarian translation © 2024 Harrach Ágnes

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Fingertoppskänsla. Bokförlaget Forum, Stockholm, 2017

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafika forrása: Shutterstock.com/igor kisselev

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Könyvemet mindazoknak a körülöttem élőknek ajánlom, akiknek a szeretete sok energiát adott nekem.

Szüleimnek, családomnak, munkatársaimnak, régi barátaimnak, új barátaimnak, valamint neked, aki egyszer teljesen váratlanul szóba elegyedtél velem valahol a nagyvilágban.

Az ad értelmet az életemnek, hogy ti léteztek.

TARTALOM

1. A kézfogás jelentősége – Érintsük össze az ujjainkat

2. Az első lépés – A szavak nélküli retorika

3. Másokon zongorázni – A társalgás tovatűnt művészete

4. Hegyezd a füled! – A meghallgatás művészete

5. Tapintsd ki a pulzusodat! – Gondolatok érzelmekről és empátiáról

6. Pendítsd meg a saját húrjaidat! – Érezd magadban

7. Nyújtsd ki bátran segítő kezed! – Mások megváltoztatásának a képessége

8. Szkanderezés – Amikor az ajtódon kopogtat a konfliktus

9. Búcsút intünk – Elengedjük a gyeplőt

10. Forrásmunkák és irodalom

Képek forrása

Jegyzetek

A KÉZFOGÁS
JELENTŐSÉGE – Érintsük össze
az ujjainkat

Itt kezdődik az új életed

The knowledge,

it fills me! It is neat!

Gir, Invader Zim

Your future is

whatever you make it,

so make it a good one.

Dr. Emmeth Brown: Back to the Future III

Nagyon örülök, hogy épp ezt a könyvet választottad, mert szükséged van rá. Jobban, mint gondolnád, hiába vagy remek ember. Már több könyvet írtam a kommunikációról meg mindazokról a sajátos dolgokról, amik lejátszódnak a fejünkben. Ezek a könyvek azért születtek meg, mert engem személyesen nagyon érdekel ez a téma, ugyanakkor szerettem volna, ha minél többen megtanulnák, miképp kell és lehet jobban kommunikálni egymással, és egyben önmagukat is jobban megértenék. Régebben, amikor erről előadást tartottam, mindig azt mondtam a hallgatóimnak, hogy érdemes akármennyi időt áldozni arra, hogy jobb legyél ezen a téren, mert ártani biztosan nem árt a kommunikációs képességednek. A legfontosabb, hogy próbálkozz vele.

De tévedtem.

Mert nincs akármennyi időd. Sőt, kimondottan sietős a dolog. A legutóbbi kutatások ugyanis fényt derítettek két dologra. Egyrészt arra, hogy kommunikációnk szavak nélküli, nem tudatos része fontosabb, mint azt eddig gondoltuk. Az új kutatások azt mutatják, hogy döntő szerepük van még olyan, ezzel látszólag semmiféle összefüggésben nem álló területeken is, mint például az, hogy jó döntést hozz befektetéseid kapcsán, vagy hogy mennyi a fizetésed. Másrészt rámutattak arra, hogy soha nem voltunk olyan rosszak a kommunikációban, mint manapság. És ez a képességünk nyugtalanító sebességgel romlik. Modern világunk hatására egyre rosszabbak és rosszabbak vagyunk abban, hogy megértsük embertársainkat, vagy empátiát érezzünk irántuk. Ebben a globális világban, ahol a tengereken hánykolódó menekültek már fel sem kerülnek a címlapra, hanem hétköznapi eseménnyé váltak, ahol milliók menekülnek országhatárokon keresztül, ahol egész országok gazdasága omlik össze látványosan, ahol a politikai életet a jövő iránti aggodalom jellemzi, és ahol a mindennek, csak épp emberségesnek nem mondható véleménynyilvánítások egyre hangosabbak és egyre elfogadottabbak, ebben a helyzetben katasztrofális következményekkel járhat, ha nem értjük meg egymást annyira, amennyire az szükséges lenne.

Egyáltalán nem kell globális szereplőnek lenned ahhoz, hogy megérezd a hatását. Elég nagy a kockázata annak, hogy tulajdonképpen te is áldozata vagy mindennek. Gyanítom, téged is bosszant, és úgy érzed, a legtöbb kollégád, de még a saját partnered sem ért meg annyira, amennyire szeretnéd, és a rendelkezésedre álló szabadidődet azzal töltöd, hogy tévésorozatokat nézel, vagy unottan ugrálsz ide-oda a világhálón. Régen nem vagy már semmilyen egyesület, társaság tagja, és ha vannak is barátaid, ritkán találkozol velük. Ha megkérdezik, hogy vagy, azt válaszolod, jól, bár ez igazából azt akarja jelenteni, hogy jól halad a projekt, amelyen épp dolgozol, vagy azt, hogy legalább nem vagy beteg, de valami titkon rágja a lelkedet, amivel nem tudsz mit kezdeni. És nem is olyan régen eléggé a padlón voltál. De ezt nem mondod senkinek. Úgysem értenék meg.

Amennyiben a fent mondottak legalább egyharmada vonatkozik rád, gratulálok. Akkor te is ahhoz a csodálatos csoporthoz tartozol, akiket modern embernek nevezünk. Az emberiség nagy részével osztozol ezeken az érzelmeken.

De ez nem mehet így tovább. A tervem az, hogy te meg én tegyünk valamit ez ellen.

Egy ígéret

Könyvemben megpróbálom megmagyarázni, mi is az oka ennek a kommunikációs hanyatlásnak, és igyekszem eszközöket adni a kezedbe, hogy küzdhess ellene. De nem csak ezt várhatod. A legjobb tudásom szerint azt is megismertetem veled, mit jelent a kellő társadalmi érzékenység,1 azaz a képesség, hogy miképp navigálhatsz a saját környezetedben oly módon, ami mindenki számára előnyös, közelebb visz a saját céljaidhoz is, ugyanakkor segíti és erősíti a másokkal való kapcsolatodat. De mivel nem tudom, hogy épp hol tartasz a társadalmi kompetenciához vezető úton, az elejétől kezdem, tehát azzal, miképp lépj kapcsolatba másokkal (és hogy le tudd olvasni róluk, hogy ők akarnak-e egyáltalán kapcsolatba lépni veled vagy sem), továbbá azzal, hogy sose kelljen üres fecsegésbe bocsátkoznod, hanem mindig tartalmas társalgást folytathass. Majd azt is megvizsgáljuk, miképp viselkedj, hogy valóban meghallgasd a másikat, és így egyedi kapcsolatot alakíthass ki azzal, akivel beszélsz. Az utóbbi területtel számos önsegítő könyv foglalkozik, de gyakran helytelen módon. Ezt követően megtanulhatod, mit kell tenned ahhoz, hogy mások meghallgassanak téged, ha valami fontosat akarsz mondani, vagy szeretnél valamit megváltoztatni. Belekukkantunk legbensőbb énedbe is, mivel kommunikációs kompetenciád legnagyobb akadálya a te agyadban van. Tehát ezen is változtatunk. Végül elmélyülünk néhány stratégiában és technikában, és ezzel megakadályozzuk, hogy égetően kínos helyzetek alakulhassanak ki, vagy ha mégis sor kerül rá, hogyan kezeld azokat oly módon, hogy valamennyi érintett győztesen kerüljön ki belőle, ne pedig dühösen, a helyzet megoldása nélkül.

Ebből a könyvből azt nem tudod majd megtanulni, hogyan tartsd az ujjaidat, miközben azt mondod: „these are not the droids you are looking for”, hogy ezáltal irányítani tudd mások akaratát, de szerintem ezen kívül ez a tréning olyannyira hasonlóvá tesz majd Yoda mesterhez, amennyire csak lehetséges anélkül, hogy a Disney beperelne minket. De ha ez a metafora nem lenne hatással rád, akkor vedd úgy, hogy ebből a könyvből olyan eszközöket kapsz a kezedbe, amelyekkel minden létező helyzetet meg tudsz majd oldani, bármi legyen is az, kezdve a sokszemélyes fogadás forgatagától egészen egy komoly nézeteltérésig. Azaz – társalgásaid során működtetni tudod majd finomhangolt adóvevődet.

Először is kezdjük azzal, mi különbözteti meg az embert az állattól.

A meg(nem)értés művészete

Az ember egyedi lény. Egyszerre alapvetően individuális és alapvetően társas lény. Minden egyes ember racionális, meg tudja ítélni a helyzetet, és döntést tud hozni. Ugyanakkor érzelmeink is vannak, és szoros kapcsolatot tudunk kialakítani másokkal. Douglas Adams tévedett, nem az egerek és nem a delfinek hódították meg a Földet. És a Red Lectroids sem, még akkor sem, ha tettek is ügyefogyott kísérletet erre a Nyomul a nyolcadik dimenzió című filmben. Mi, emberek kényszerítettük térdre a Földet. És nem azért, mert olyan fantasztikusan tudtunk primitív szerszámokat készíteni kőből és faágakból. Még csak azért a csodálatos adottságunkért sem, hogy külön tudjuk mozgatni a hüvelykujjunkat. Annak a képességünknek köszönhető, hogy ma úgy érezzük, mi uraljuk az egész bolygót, hogy megértjük, mit gondolnak mások.

Bár igaz, hogy számos állatnak is megvan ugyanez a képessége. A legutóbbi kutatások azt mutatják, hogy még az egereknek is van önképük. Innen már nincs messze az a lépés, hogy ugyanígy képet alkossanak másokról is. Nem túl nagy meglepetésünkre a főemlősök azok az állatok, amelyek ezen a téren is a legközelebb állnak hozzánk, jól fejlett képességük van arra, hogy megértsék valaki más gondolatmenetét. De óriási előnnyel rendelkezünk még ezen a téren is. Már kisgyermek korunkban messze lekörözzük a főemlősöket. Amikor a különböző tesztekben összehasonlítják a kétéves gyerekeket a felnőtt csimpánzokkal, akkor a helymeghatározási felmérésekben egyforma eredményeket kapnak. Mindegyikük pontosan ugyanolyan jól megérti, hova tűnt az étel, milyen eszközre van szükség egy feladat megoldásához stb. De ha olyan kihívásokról van szó, ahol a megoldás kulcsa abban rejlik, hogy megértsük a másik tudatát, a kétéves messze elhúz a csimpánz mellett. Az olyan típusú feladatoknál, amikor követni kell valakinek a tekintetét, hogy meg lehessen érteni, hova rejtette az illető az ételt, az embergyerek maradéktalanul felülmúlja szőrös unokatestvérét. Esther Herrmannak és kollégáinak a lipcsei Max Planck Intézetben elvégzett kísérletében a kis pelenkások az esetek hetvennégy százalékában megoldották a feladatot, míg a csimpánzok csak harminchatban. És a csimpánzoknak, a kétévesekkel ellentétben, egy egész élet állt rendelkezésre ennek a gyakorlására.

Tehát nem is csak az különböztet meg minket az állatoktól, és ad számunkra már-már igazságtalan előnyt, hogy megértjük mások gondolatmenetét, hanem az a rendkívül kifinomult és bonyolult szint, amin ezt tesszük. Vagy ahogy Herrman megfogalmazta, a fajspecifikus kulturális képesség. Ez mindennemű társas interakció alappillére. Ha megértesz másokat, nem kell úgy végighaladnod az életutadon, hogy közben túl sok sarokba és élbe ütközz.

Ösztöneidben megvan a tudás.

Nem hiszem, hogy különösebben meglepne, ha azt mondom, aki jól fejlett kapcsolati kompetenciával rendelkezik, annak több közeli jó barátja, jobb emberi kapcsolatai vannak, jobb házasságban él, és úgy általában boldogabb ember. Ez a képesség életed minden részére befolyással van. Jobb vezető az, aki megérzi, hogy utasításait mennyire lehet megérteni. Egy főnök csak akkor tudja motiválni a beosztottjait, ha tudja, milyen szükségleteik vannak. Egy kereskedő az égvilágon semmit sem tud eladni, ha nem tudja, mire van szüksége a vevőinek.

Ennek a készségnek csak egy gyengéje van: nem vagy túl jó abban, hogy használd is. Ne érts félre. Ahogy ezt most teszed, minden bizonnyal egész jól működött számodra, de ettől még nem jelenti azt, hogy jó is vagy benne. Mindössze annyit jelent, hogy megtaláltad a működő legalacsonyabb szintet. De tudsz jobb lenni, és jobbnak is kellene lenned.

Tökéletesen megértem, ha nem egyezik a véleményed azzal, amit fentebb állítottam, hiszen valójában eléggé ura vagy a helyzetnek, vagy talán nem? Természetesen lehetséges, hogy így van. De elég nagy az esélye, hogy még sincs így, csak úgy tűnik. Ugyanis kínosan rosszak vagyunk abban, hogy saját képességeinket és készségeinket értékeljük. Anu Realo, korábban az uppsalai Swedish Collegium for Advanced Study kutatója, jelenleg az angliai Warwickban professzor, tesztekben résztvevők egy csoportjában azt látta, hogy amikor a tesztalanyoknak olyan képeket mutattak, amelyek a hét alapérzelem (az öröm, a szomorúság, a harag, a meglepetés, az undor, a félelem és a megvetés) valamelyikéről árulkodtak, akkor rendkívül jók voltak az érzelmek leolvasásában, remekül össze tudták párosítani a képet a megfelelő érzelemmel. Nem volt ebben semmi bonyolult. Ezt követően minden tesztalanynak értékelnie kellett saját magát az alábbi kijelentések szerint: 1. Elsőre meg tudom ítélni valakinek a személyiségét. 2. Tudom, mit gondolnak az emberek, még akkor is, ha igyekeznek nem kimutatni. 3. Gyakran előre tudom, mit fog mondani a másik.

Ily módon mérhető volt, hogy mi a tesztalanyok megítélése arról, mennyire tudják leolvasni mások érzelmeit. A teszt során aztán kiderült, hogy a megítélésük és a valós képességük közti összefüggés … nulla. Egyszerűen semmi.

Valamennyi vizsgálatnak ez lett az eredménye. Egyszerűen katasztrofálisan gyengék vagyunk abban, hogy megítéljük, mennyire tudjuk vagy nem tudjuk helyesen értelmezni, hogy mi is zajlik mások agyában.

Bár képtelenek vagyunk megítélni, hogy mennyire vagyunk (vagy nem vagyunk) jók pont ebben a képességben, mindenesetre sokkal többet hiszünk magunkról, mint azt a valóság bizonyítja. A Marist University neves amerikai közvélemény-kutató intézetének egyik felmérésében azt a kérdést is feltette, hogy melyik szupererővel szeretnének rendelkezni a tesztalanyok. A megosztott első helyre a gondolatolvasás és az időutazás került. Majdnem kétszer annyian szerették volna kiolvasni mások gondolatait, mint amennyien repülni szerettek volna tudni (28, illetve 16%), és háromszor annyian, mint akik szerettek volna a teleportálás képességével rendelkezni (11%), vagy láthatatlanná válni (10%). Egy profi gondolatolvasó és mentalista számára ez természetesen szívet melengető hír, már csak azért is, mert ez nagy valószínűséggel azt jelenti, hogy jó ideig nem lesz rá szükségem, hogy új munka után nézzek. (Azt is megértem, miért került az időutazás a megosztott első helyre. Nagyon praktikus képesség abban az esetben, ha valaki nem tudja kiolvasni mások gondolatait, mert így lehetősége adódik rá, hogy a kapcsolati melléfogásait helyreigazítsa.) Lehet, hogy mosolygunk ezen, de valójában rámutat egy komoly problémára. Mások megértése annyira elérhetetlen célnak tűnik, hogy az emberek többsége szupererőnek tartja. Ennek nem kellene így lennie.

Lehetséges, hogy igazságtalannak tartod, ha azt állítom, ez rád is vonatkozik, mert úgy véled, egyáltalán nem vagy olyan, mint azok, akik nem fogták fel, hogy nem értik meg a másikat. Hiszen te pontosan tudod, hogy a kollégáid, diáktársaid vagy barátaid közül ki kedvel téged, és ki nem. Pontosan tudod, hogy ki ért meg, kivel érzed magad jól, és ki az az idióta, akit legjobb, ha messze elkerülsz. Ennyi épp elég, nem? Hát igen, ennek elégnek kellene lennie, ha ez így lenne a valóságban. De nincs így.

David Kenny, a University of Connecticut, és Nicholas Epley, a University of Chicago pszichológusai másokkal együtt további kutatásokban ugyanis kimutatták, hogy valójában csak egy hajszállal pontosabb a saját megítélésünk, mintha egyszerűen feldobtunk volna egy érmét, hogy megtudjuk, tulajdonképpen ki is kedvel minket, és ki nem, ki akar eljönni egy második randira is, vagy mennyire tettünk jó benyomást egy állásinterjún.

Persze, ez nem jelenti azt, hogy tökéletes sötétségben tapogatózunk. Van némi elképzelésünk arról, mások miként ítélnek meg minket. A probléma mindössze annyi, hogy ez az elképzelés szinte elhanyagolható, mivel a kutatások kimutatták, hogy sajnos ez sem sokkal jobb, mint a találgatás.

Ha ez így van, akkor miképp lehetséges, hogy mi magunk azt hisszük, olyan jók vagyunk ebben? Ennek egyik magyarázata az lehet, hogy amikor megítéljük, mennyire értünk meg másokat, akkor a tőlük kapott visszajelzésekből indulunk ki, és ez az információ egy alaposan megválasztott információ, igaz, a választás tudattalanul történik. Ez ugyanis már mások felfogásán keresztül megszűrt információ, attól függően, hogy ők mit gondolnak, te mit akarsz hallani, vagy mennyire akarnak személyesek lenni ők maguk. Függ továbbá a társadalmi normáktól, kódoktól és elvárásoktól, miképp is illik viselkedni stb, stb. Tehát annak az információnak, amelyből kiindulva meg akarod ítélni, hogy mi is történik valakinek a lelkében, valójában vajmi kevés köze van ahhoz, mi is zajlik az illető fejében. Az az ember, akiről azt hiszed, hogy nagyon kedvel téged, lelke mélyén akár gyűlöletet is táplálhat irántad, de megtanulta, hogy ne mutassa ki, mert ez ellenkezik a társadalmi normákkal. Mások viszont, akik számodra teljesen érdektelenek, valójában kedvelnek téged, de úgy vélik, hogy nem illik felfedni ennyire személyes oldalukat, és bár ott vannak a jelek, amelyek minderre utalnak, ilyenkor, amikor valaki akarattal rejtegeti őket, számos szűrő alatt, nehezebb felfedezni, ráadásul te sem tudod, milyen jeleket is keress.

Ennek gyakorlása nélkül akár egy egész életet is leélhetünk úgy, hogy mindezt nem vesszük észre. Kenneth Savitsky pszichológiaprofesszornak és kollégáinak a kutatásai azt mutatták ki, hogy a házaspárok azon képessége, mennyire értik meg (vagy értik félre) egymást, egyáltalán nem javul az évek során. Az egyetlen dolog, ami javul, az az illúzió, hogy jobban megértik egymást.

A világ elszáguld mellettünk

Nemrég tartottam egy előadást, ahol azt a kérdést szegezték nekem, miképp állíthatom, hogy nagyon rosszak vagyunk a kommunikáció terén, ha ugyanakkor azt hangsúlyozom, hogy ez egy belénk programozott képesség. Ha még emlékszel rá, már említettem, hogy ez a képességünk segített minket abban, hogy átvegyük az uralmat a világ felett, mert a kommunikáció segítségével értjük meg mások érzelmeit és gondolatait. Nem mondok ezzel ellent önmagamnak? Ezen érdemes elgondolkodni, de még nem találtam olyan kutatást, amely komolyan foglalkozna ezzel a kérdéssel. Látok viszont két lehetséges magyarázatot arra, miért lehet mindkét állítás igaz.

Az egyik az, hogy korábban, amikor a túlélésünk függött tőle, feltehetően jobb társadalmi kompetenciával rendelkeztünk. Ha képtelenek lettünk volna arra, hogy megértsük valakinek az arckifejezéséből vagy mozdulataiból a félelmet, amely arra figyelmeztetett minket, hogy legyünk óvatosak, akkor bizony ránk támadt volna az a tigris, amelyet a másik meglátott, de mi nem. Ha nem vettük volna észre, hogy valaki rosszul van, akkor talán mi is ettünk volna abból a mérgező bogyóból, és ha nem tudtunk volna rugalmasan ellavírozni a társadalmi kapcsolataink között, akkor bizony kirekesztett volna minket a csoport, s ezt követően nem állt volna rendelkezésünkre a közösség védelme, az étel és a tűz melege. Egyszerűen nem engedhettük meg magunknak a tévedést. De a mai világban nem azonnal észlelhető és egyértelmű a rossz kommunikáció következménye, ezért tehát a történelemben először megengedhetjük magunknak, hogy hibázzunk, megfeledkezzünk a sokezeréves szuperkompetenciánkról, és ezt mégis túlélhetjük.

Ez lehet az első magyarázata tünedező kapcsolati képességünknek. A másik pedig az, és én inkább ebben hiszek, hogy ugyanolyan jók vagyunk a társadalmi megértésben, mint mindig is voltunk, mindössze azzal a különbséggel, hogy az a környezet, amelyben ötvenezer évvel ezelőtt éltünk, nem volt ugyanolyan nehezen áttekinthető, mint az, amelyben ma élünk. A mai társadalom egészen egyszerűen teljesen más kommunikatív követelményeket támaszt velünk szemben, olyan követelményeket, amelyekkel korábban nem találkozhattunk, következésképp nem is szerezhettünk benne gyakorlatot. Számtalan szempont (előítéletek, erkölcs, értékrendek, nemzetség-szemlélet, bűntudat, önértékelés, ambíciók) rendkívül összetett és folyamatosan változó rendszerében kell elnavigálnunk, amelyek a túlélésünk szempontjából ugyan nem meghatározók, de ügyesen kell kezelnünk őket ahhoz, hogy jónak mondható életet élhessünk. Elképzelhető, hogy a közösségi kompetenciánk végrehajtórendszere előre belénk van programozva, viszont lemaradtunk az utóbbi néhány száz év frissítéséről. Modern létezésünk a legújabb Windows-változatot igényli, de agyunk továbbra is DOS-ban pörög.2

Néhány hónappal azelőtt, hogy feltették nekem a kérdést, nem mondok-e ellent önmagamnak, tartottam egy előadást az egyik városi önkormányzat oktatási és nevelési osztálya dolgozóinak. Amennyiben igaz az elméletem, hogy közösségi kompetenciánk nem megfelelő a mai modern társadalmi rendszerben, akkor ennek a hiányosságnak, azaz a szociális inkompetenciának annál feltűnőbbnek kellene lennie, minél jobban tudatosodik bennünk az a rendszer, amelyben élünk. Életünk első éveiben viszonylag egyszerűnek kellene lennie a közösségi működésünknek, majd folyamatosan egyre nehezebbnek és nehezebbnek. Mivel hallgatóságom épp aznap iskolaigazgatókból és különböző gyermekintézmények vezetőiből állt, bölcsődétől gimnáziumig, ott volt számomra a kiváló alkalom, hogy megkérdezzem őket.

Hogy látják ők? Kezdettől fogva ott van a gyerekekben ez a kapcsolati inkompetencia, vagy észlelik, hogy a gyerekek a korral együtt folyamatosan egyre több és több közösséggel kapcsolatos hibát vétenek? Meg lehet ítélni, hogy melyik az az életkor, amelytől kezdve nem elegendő az előre beprogramozott eszköztár arra, hogy hibátlanul kezeljék a társadalmi kódokat?

Ha találgatni kellene, azt mondanám, hogy valahol a serdülőkorban, a bizonytalan énkeresés korszakában következhet be, abban a korban, amelyre legtöbben nagyon kellemetlen időszakként emlékszünk vissza. Ugyanakkor folyton azt halljuk, hogy ma már minden sokkal fiatalabb korban kezdődik, úgyhogy lehet, hogy ez akár már a felső tagozatban is észlelhető?

Az előadáson jelen lévő igazgatók megdöbbentően egységes állásponton voltak azt illetően, hogy szamárságot beszélek. Maga a feltevésem helyes, de becslésemben túlságosan optimista vagyok. Ugyanis maximálisan egyetértettek egymással abban, hogy a gyerekeknek már kilenc-tízéves korukban problémáik vannak a társadalmi kódok értelmezésével.

Álljunk meg egy pillanatra, hadd emésszük meg ezt az állítást. Ha valaha is töltöttél hosszabb-rövidebb időt bölcsődések, óvodások körében, akkor pontosan tudod, hogy ez a korszak semmi másból nem áll, mint közösségi kísérletezésből. Ebben a korszakban tanuljuk meg kölcsönadni a játékainkat, vagy azt, hogy nem nekünk kell kinyitni azt a csomagot, amelyet épp most adtunk át valakinek születésnapi ajándékként. Hogy apa nem is szereti, ha az orra alá pukizunk, pedig néhány évvel korábban ezt nagyon tündérinek találta. Hatéves korunkban már egész jó a közösségi alkalmazkodóképességünk. Ezek szerint viszont ez csak egy rendkívül rövid köztes időszak, alig három-négy év, és a társadalmi elvárások megint sokkal nagyobbakká válnak, mint hogy képesek lennénk kezelni. Agyunk kifejlődése ekkorra még messze nem ért véget,3 és máris problémáink támadtak. Ha ez a kormegfigyelés érvényes más iskolás gyerekekre is, nemcsak arra a bizonyos önkormányzatra, ahol az előadást tartottam (és semmi okát nem látom annak, hogy ez nem így lenne), az azt jelenti, hogy esélyünk sincs.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7038 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto Condensed – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License