DIRK ROSSMANN

…és akkor felmásztam a fára!

Felemelkedésről, merészségről, sorsról

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: …dann bin ich auf den Baum geklettert!
Von Aufstieg, Mut und Wandel

Fordította Balla Judit

Copyright © 2018 by Ariston Verlag, a division of Penguin

Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany

Hungarian translation © Balla Judit, 2024

Photo Copyright: Abbildung 2 © privat; Foto: Franke & Kärcher

Abbildung 3 © privat; Foto: H. Deike

Abbildung 4 bis Abbildung 11 © privat

Abbildung 12 © privat; Foto: Zeroon Bild- und Tonträgerproduktion GmbH  Hannover T.Giov / E. Bingemer / Giov Musikverlag

Abbildung 14 und 15© privat

Abbildung 18 © Dirk Rossmann GmbH

Abbildung 19 © Deutsche Stiftung Weltbevölkerung

Abbildung 21 © Dirk Rossmann GmbH

Abbildung 23 © Deutsche Stiftung Weltbevölkerung

Abbildung 24 © Dirk Rossmann GmbH

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635804627

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Alice-nak

„Ha a saját érzelmeinket állítjuk előtérbe, nem tudunk együttérezni másokkal. Ha csak másokhoz igazodunk, anélkül, hogy a saját szükségleteinkre is tekintettel lennénk, nem lehetünk önmagunk.”

Ruth Cohn, 1912–2010

Előszó

Dirk Rossmann világa

Amikor felmerült ennek a könyvnek a gondolata, Dirk Roßmann az első találkozásunkon azt ígérte, az előttünk álló hónapokban elvisz minket az ő különleges világába. Mert az ő élete  – a múltja és a jelene egyaránt – olyan izgalmas, hogy mindenképpen meg kell ismernünk a sok-sok oldalát. Azt a sok-sok oldalt, amelyből összeáll az ember, aki ma Németország egyik vezető nagyvállalkozója.

„Ellentmondásos ember vagyok”, mondta magáról számos találkozónk egyikén. Igaza volt. Ellentmondásokkal teli ember, pezsgő, izgalmas élettel, aki az ígéretét betartva elvitt minket a maga különleges világába. A világba, ahol olyan emberekkel ismerkedtünk meg személyesen, mint a híres kriminológusprofesszor, Christian Pfeiffer, vagy a Hannover 96 klubelnöke, Martin Kind, akivel a csapat egyik hazai pályás mérkőzésén, a HDI Arénában találkoztunk – mindketten Dirk Roßmann legszűkebb baráti körébe tartoznak. Együtt kerestük fel a Németország legnagyobb illuzionistáinak tartott Ehrlich testvéreket, Christ és Andreast, akiket Dirk Roßmann segített a pályájuk kezdetén, ma pedig baráti szálak fűzik őket egymáshoz. Egy szürke őszi napon elutaztunk a Lipcsétől északra fekvő Landsbergbe, ahol megnézhettük a konszern lenyűgöző technológiával felszerelt logisztikai központját, és sokat tanulhattunk egy ekkora vállalat működéséről. Egy közel háromezer-nyolcszáz üzletből álló, hatalmas áruházláncot kell folyamatosan ellátni tizenhétezernél is többféle termékkel – óriási logisztikai kihívás.

Időutazásra is elvitt Dirk Roßmann. Megmutatta nekünk szülővárosát, Hannovert, gyermekkora és ifjú évei helyszíneit, ahol minden elkezdődött. Ahol már a szülei is egy kis drogériát működtettek – az épületet nemrég bontották le –, és ahol ő maga 1972-ben megnyitotta Németország első önkiszolgáló drogéria-áruházát.

Megismertük a részben Dirk Roßmann által életre hívott Deutsche Stiftung Weltbevölkerung (Világnépesség Német Alapítvány) munkáját, és fontos dolgokat tudtunk meg az Afrikában végzett tevékenységükről.

Dirk Roßmann jó ügyek iránti elkötelezettsége vezérfonalként húzódik végig egész életén. A mottója úgy hangzik: „Azért keresünk pénzt, hogy segíteni tudjunk vele másokon.”

A sok érdekes, izgalmas találkozásnál azonban sokkal jobban bemutatja Dirk Roßmannt, az Embert az alábbi kis epizód, amelyet átéltünk mellette. Landsbergből tartottunk visszafelé, amikor Dirk Roßmann hirtelen felvetette, tegyünk egy kis kitérőt Hettstedtbe, ahol két hónapja nyílt meg a legújabb üzlete, és ahová még nem jutott el személyesen, de most itt a lehetőség, hogy bepótolja. Hettstedt a Harz-hegység déli peremvidékén fekvő kellemes kisváros, szépen restaurált, hangulatos óvárossal. Az új Rossmann üzlet a belváros közepén nyílt meg, egy egykori tejüzem területén.

Az olvasónak már bizonyára feltűnt, hogy másképpen írjuk Dirk Roßmann vezetéknevét, mint ahogyan a vállalat nevét ismerjük. A magyarázat, hogy a család a nevét ß-szel írja – ami viszont egy nemzetközi szinten működő vállalat nevénél nem működne. A családnév tehát Roßmann, a vállalat pedig Rossmann.

A hettstedti üzlet a legújabb a Németország-szerte működő kétezer-száz Rossmann áruház közül. Dirk Roßmann határozott léptekkel nyit be új üzlete ajtaján, és mint mindig, amikor az alkalmazottaival találkozik, most is sorra kezet fog mindenkivel. Odalép az egyik pénztárhoz, egy pillantást vet a fiatal, meglepett pénztáros lány névtáblájára, aztán megfogja a lány kezét és megrázza.

– Üdvözlöm, Müller kisasszony, hogy van?

Döbbent hallgatás a válasz.

– Minden rendben? – mosolyog rá Dirk Roßmann.

Ismét hallgatás, aztán a fiatal nő végre megszólal.

– Igen, köszönöm…

– Tudja, ki vagyok, kisasszony?

Újabb, ezúttal még hosszabb hallgatás után bizonytalan válasz.

– Talán a főnökségtől valaki…

– Pontosan! Azt is tudja, mi a nevem? – Roßmann csibészesen vigyorog.

Abban a pillanatban egy vásárló, aki a pénztárnál várakozó sorban áll, felismeri és hangosan felkiált, hogy az egész üzletben hallani lehet.

– Hát Roßmann! Ő a Roßmann úr!

Kitör a nevetés. A fiatal pénztárosnő, akinek, mint később megtudjuk, a legelső munkanapja a mai, először elvörösödik, de végül ő is elneveti magát.

Dirk Roßmann körbemegy az új üzletben, és az időközben előkerült boltvezető társaságában egyesével üdvözöl mindenkit. A boltban természetesen ez a meglepetésszerű látogatás a nap eseménye, ha nem éppen a hété, vagy akár az egész hónapé. Roßmann szemügyre veszi a polcokat, ellenőrzi, minden állvány megfelelően fel van-e töltve. Kikérdezi a boltvezetőt, milyen az új üzlet fogadtatása a városban, elégedettek-e a vásárlók, van-e valami javaslat, észrevétel. Érdeklődik. Ismerni akarja az embereket, akik neki dolgoznak. Ahogyan a boltvezetővel beszélget, lassan köréjük gyűlik az összes dolgozó és a vásárlók is szép számmal. Minden alkalmazott szeretne kezet rázni a nagyfőnökkel, és természetesen szelfit is szeretne mindenki, Dirk Roßmann pedig készségesen a rendelkezésükre áll.

A villámlátogatás nem tart húsz percnél tovább, már indulunk is tovább. A bolt előtt az alkalmazottak integetnek a főnök után – ki tudja, látják-e még valaha ilyen közelről, mint ezen a szürke novemberi délutánon…

A visszaúton még mindig az a szívélyesség járt a fejünkben, amellyel Dirk Roßmann a dolgozóit kezelte. Fel is tettük a kérdést, milyen érzés több mint ötvenezer ember főnökének lenni. Mit jelent a felelősség egy ilyen óriási birodalomért? Dirk Roßmann pedig így válaszolt:

– Egy történettel kell kezdenem…

Olaf Köhne és Peter Käfferlein

I. rész

LESZEK

Tiltakozás a fa tetején

Arról a történetről van szó, amelyben egyszer tiltakozásként felmásztam egy fára és nem voltam hajlandó lejönni. A megértéséhez azonban jócskán vissza kell mennünk az időben, életem egyik legrosszabb korszakába, a sorkatonai szolgálatom idejébe. Hozzá kell tennem, általánosságban a világon semmi bajom a Bundeswehr intézményével. Biztosan nagyon fontos, és jó, hogy van, csak éppen nem nekem való volt.

Pontosan a tizennyolcadik születésnapomon, 1954. szeptember 7-én megkaptam a behívómat. A következő év áprilisában kellett bevonulnom az akkoriban másfél évig tartó sorkatonai szolgálatomra. Apám, Bernhard Roßmann hat évvel korábban meghalt. Anyám, Hilde, erős reumás fájdalmaktól szenvedett, nélkülem képtelen lett volna elvezetni kis családi vállalkozásunkat, egy drogériát Hannoverben. Bátyám, Axel akkor már egyetemre járt, nem tudott besegíteni, sőt, éppen ellenkezőleg, ő is a boltunk soványka bevételéből élt, ahogyan a nagyszüleim is. Röviden összefoglalva, én voltam a család kenyérkeresője, ötfős családunk eltartója.

Amikor átvettem a behívómat, tudtam, hogy nem vonulhatok be. De milyen lehetőségeim vannak egyáltalán ebben a helyzetben? Elkezdtem tájékozódni, beszereztem a szükséges szakirodalmat, beleástam magam a vonatkozó törvényekbe, végül fellebbezést nyújtottam be a besorozásom ellen. A törvény által lehetővé tett mentesítést kértem „segítségre szoruló hozzátartozókra” hivatkozva, ahogyan akkoriban mondták. Arra az alapelvre hivatkoztam, hogy a katonai szolgálat nem követelhet elvárhatatlan áldozatot a családtól, és különleges, indokolt esetekben a sorkatonát fel kell menteni a szolgálat alól. Nem akartam szolgálatmegtagadó lenni, egyfelől elvből nem, másfelől pedig az csak újabb problémákat okozott volna. Én a jogaimra hivatkoztam. Kis üzletünk akkoriban havonta körülbelül ezerötszáz német márka nyereséget termelt, amiből a családunk éppen csak megélt. Ha adnak nekem minden hónapban ezerötszáz márkát, hogy felvegyek magam helyett valakit, aki ellátja a munkámat, akkor bevonulok katonának, közöltem. Amiről természetesen hallani sem akartak az illetékes helyeken, és a fellebbezésemet elutasították.

Én azonban nem voltam hajlandó feladni a küzdelmet. Anyám tanácsára a neves ügyvédtől, Josef Augsteintől, a Spiegel magazint kiadó Rudolf Augstein fivérétől kértem tanácsot. A két család, az Augsteinek és a Roßmannok évtizedek óta ismerték egymást. Úgy is mondhatnám, szomszédok voltunk, mivel az öreg Augsteinnek régebben fotószaküzlete volt Hannoverben. Photo Augstein – specialitása a kiváló nagyítás, ez volt a Vahrenwalder utcában, a nagyszüleim drogériájától mindössze néhány utcányira működő üzlet neve. Augsteinék gyakran jártak vásárolni a nagyszüleimhez, még az ötvenes években is törzsvásárlóknak számítottak.

Elmentem tehát Josef Augsteinhez, aki figyelmesen végighallgatott. Még ma is előttem van a kép, ahogyan a szipkás cigarettájával ül előttem, és szkeptikusan néz rám. Zűrös ügy, mondta végül, de szeretne segíteni. Ő maga nem járhat el az ügyvédemként, de összeköt engem egy kollégájával, aki vállalni fogja az ügyemet. Az ajánlott új ügyvéddel bíróság elé vittük az ügyet – és vesztettünk. Én azonban továbbra sem akartam feladni. Fel sem merült bennem. Egyszerűen nem ilyen a természetem. Meggyőződésem volt, hogy igazam van, és igazam is volt, hiszen a családunk megélhetése forgott kockán.

Fellebbeztünk a döntés ellen. Az ügyvédem azt mondta, másfél évig is eltarthat, mire megszületik a másodfokú döntés – közben pedig egyre közeledett a bevonulásom napja, 1965. április 2. Én mindenesetre bizakodó voltam, ezért nem terveztem, hogy áprilisban megkezdem a szolgálatot valahol egy laktanyában. Azt hittem, amíg nincs ítélet, nem kell bevonulnom, az ügyvédem azonban felvilágosított, hogy a folyamatban lévő pernek nincs halasztó hatálya.

– Ha nem vonul be, az a hadfegyelem bomlasztásának számít, ami bűncselekmény, maga pedig büntetett előéletű lesz, ezért ezt nem tanácsolnám – mondta. – A pereskedést a hadsereg kötelékéből is folytathatja, de mindenképpen be kell vonulnia.

Ez a „logika” sehogy sem fért a fejembe, hiszen azt jelentette, hogy hiába nyerem meg másodfokon a pert, mire az ítélet megszületik, már le is töltöttem a sorkatonai szolgálatomat, amiről utólag majd megállapítják, hogy nem is kellett volna. Az üzletünk meg addigra csődbe jut! Az ügyvédem azonban csak annyit válaszolt erre:

– Igen, a legrosszabb esetben valóban így lesz.

Nem maradt más választásom, április 1-jén bevonultam sorkatonai szolgálatomra. Amikor a nevemet kérdezték, a bemutatkozás így játszódott le:

– A nevem Dirk Roßmann. A Német Szövetségi Köztársaság polgára vagyok. Pert indítottam a besorozásom ellen, és…

– Roßmann tüzér, fogja be a száját! – üvöltött rám az elöljáróm.

– A nevem Dirk Roßmann. A Német… – Tovább már nem jutottam.

– Fogja be a száját! Ez tűrhetetlen!

– A nevem Dirk Roßmann. A Német Szövetségi Köztársaság polgára vagyok. Itt vagyok, de tiltakozom a besorozásom ellen.

– Mégis mit képzel, miket enged meg magának?

– A nevem Dirk Roßmann. A Német Szövetségi Köztársaság polgára vagyok…

Így ment ez öt teljes hónapon át. Valósággal az őrületbe kergettem vele az elöljárómat, ráadásul egész idő alatt barátságosan és türelmesen beszéltem, ami végképp felbőszítette. Áprilisban, májusban, júniusban, júliusban, augusztusban, aztán szeptember 7. napjáig folyamatosan háborúsdit játszottam – a hadsereg ellen. A három hónapos alapkiképzést, mivel minden egyes parancs végrehajtását következetesen megtagadtam, a várakozásnak megfelelően meg kellett ismételnem. Csak arra voltam hajlandó, hogy odamenjek, ahová mondták, de ha például azt a parancsot kaptam, hogy szereljem össze a fegyveremet, csak annyit mondtam:

– Nem. Ne is erőlködjenek, mert nem fogom összeszerelni. Nem tudom és nem is akarom.

Ez volt az állandó válaszom.

– Ha így folytatja, a büntetőszázadba kerül – fenyegettek.

– És? Akkor majd a büntetőszázadban leszek.

Amikor éjszakai riadókat gyakoroltunk, én egyszerűen az ágyamban maradtam. Ami természetesen minden alkalommal nagy üvöltözést váltott ki. Nem telt bele sok időbe, és már annyira megutáltak, hogy reggeltől estig csak üvöltöztek velem. A többi katonától sem kaptam megértést, többnyire ők is agresszíven viselkedtek velem, én azonban a kötözködéseik közepette is valóságos előadásokat tartottam nekik.

– Ha egy állam nem tartja be a saját törvényeit, akkor a polgár nem köteles szolgálni az államot – érveltem.

Utólag visszatekintve már magam sem tudom, honnan vettem akkoriban az erőt ehhez a pimaszkodáshoz. Nem voltam jómódú, nem támogatott vagyonos család. Az iskola sem önbizalmat ébresztett bennem, hanem inkább kételyeket önmagammal szemben. Nem vett körül igazán támogató környezet. Senkim nem volt, akire komolyabban támaszkodhattam volna. Nem volt barátnőm, aki bátorított volna. Anyámat teljesen lefoglalta, hogy a megromlott egészségével egyedül kellett vezetnie a drogériát. A bátyám egyetemre járt, ő is egészen más dolgokkal volt elfoglalva.

Tartottam tőle, hogy végül fizikailag is bántani fognak, ami ugyan elvben tilos volt, de az ember sosem tudhatja… Szerencsére idáig nem fajult a helyzet, elöljáróim megmaradtak a fenyegetőzésnél, hogy magánzárkába csuknak, vagy a büntetőszázadba küldenek. Ezzel azonban nem tudtak megfélemlíteni. Zárjanak be, nem érdekel, gondoltam. Vonják meg a hétvégi kimenőmet, ha akarják. Utóbbit meg is tették. Az öt hónap alatt egyetlen hétvégén sem mehettem haza, miközben az összes többi sorkatona megkapta a kimenőjét. Ez volt a tiltakozásom ára.
Az ügyvédemről nem hallottam többet. Úgy tettem, ahogy mondta, és ide jutottam.

Az elöljáróimnál nemsokára elfogyott a tudomány, nem tudták, mit kezdhetnének még velem. A fenyegetéseket beváltva két napra bezártak, aztán áthelyeztek az egészségügyi részleghez, mert úgy gondolták, ott esetleg még hasznomat vehetik, ha már minden másra alkalmatlan vagyok.

Az egészségügyieknél Weinzierl főorvos, a törzsorvos lett a felettesem, aki egészen megkedvelt. Talán sajnált, esetleg titokban egy kis tiszteletet is érzett irántam, mindenesetre jól megértettük egymást. Rendszeresen sakkoztunk is – nem voltam rossz sakkjátékos, gyermekkorom óta játszottam. A helyzet már éppen kezdett kellemessé válni, amikor hirtelen minden megváltozott. A csökönyösen ellenálló Roßmann megzabolázására a hadsereg új, keményebb üzemmódba kapcsolt.

Augusztus 1-jén eljöttek értem, beültettek egy terepjáróba, és beszállítottak Hannover-Langenhagenbe, az ideggyógyászati klinikára. Az első benyomásaim kedvezőek voltak: a laktanyában mindig csak „Roßmann tüzérnek” szólítottak, a pszichiátrián viszont „Roßmann úrnak”. Gondoltam, innentől csak jobb lehet.

– Biztosíthatom, doktor úr, hogy nem vagyok beteg és nem vagyok zavart – mondtam a kezelőorvosnak. – Teljesen normális vagyok.

Az orvos –  kicsivel magasabb volt nálam – megfogta a karomat.

– Tudjuk, hogy normális. Tudjuk.

Ahogyan azonban ezt mondta, az arról árulkodott, hogy valójában éppen az ellenkezőjét gondolja, és ettől – most először – fel kellett tennem magamnak a kérdést, vajon tényleg minden rendben van-e velem. Ez az orvos olyan kedves volt hozzám, hogy a viselkedése teljesen elbizonytalanított.

A klinika nyílt részlegére utaltak be, ahol egészen kellemes volt az élet. A napjaimat azzal töltöttem, hogy a betegekkel – hiszen magamat nem tekintettem betegnek – pingpongoztam. Rendet raktam, pakoltam, hasznossá tettem magam, ahol csak lehetett. Ha eltekintünk a körülményektől, amelyek ide juttattak, azt mondhatom, négy stresszmentes hetet töltöttem el így. Közben azonban nagyon aggódtam, vajon mi a helyzet otthon. Hogyan tudja anyám egyedül ellátni az üzletet?

Egy hónapja voltam a klinikán, amikor az orvos, aki a felvételemkor megvizsgált, magához hívatott.

– Közölnöm kell magával valamit, Roßmann úr: a mai napon elbocsátjuk a klinikáról. Visszamegy a hadsereghez – mondta. – Klinikai tartózkodása véget ért. Véleményem szerint maga teljességgel beszámítható, semmi ezzel ellentétest nem tapasztaltunk. Orvosi szempontból semmi nem szól ellene, hogy rendesen letöltse a sorkatonai szolgálatát. Mivel azonban tudom, hogyan került ebbe a helyzetbe, annyit tehetek magáért, hogy beírom: ideges természetű és stresszhelyzetben kevéssé terhelhető. Azt nem tehetem meg, hogy betegnek mondjam. Az orvosi becsületem sem engedi, és hosszabb távon magának is csak ártanék vele, ha olyan diagnózist állítanék fel, ami miatt leszerelnék. Sajnos nem tehetek többet, mint hogy annyit írok, maga pszichésen labilis.

Újra beültettek hát a terepjáróba – 1965. szeptember 6. napját írtuk – és visszavittek a légvédelmi zászlóaljhoz. Délutánra értünk vissza a laktanyába. Az elöljáróim arra számítottak, hogy a négy hét az ideggyógyintézetben megtörte az akaraterőmet, de csalódniuk kellett. Továbbra is ugyanúgy viselkedtem, mint azelőtt, hogy beküldtek a pszichiátriára.

Még ugyanezen a délutánon parancsba adták, hogy takarítsam ki a körletet – és akkor hirtelen arra gondoltam, hogy ha most valami teljesen őrült dolgot teszek, valami olyat, amire senki nem számít, talán fordul a kocka, és a másik fél lesz az, aki megtörik. Előszedtem a kimenő egyenruhámat, felvettem, aztán kisétáltam a laktanya kapuján. Közvetlenül előtte állt egy hatalmas tölgyfa, a legmagasabb fa az egész környéken. Fáramászásban kisgyerekkorom óta világbajnok voltam, és ez a szép magas tölgy a laktanya kapuja előtt nem jelentett különösebb kihívást. Tudtam, hogyan és hová lépjek, és csak kapaszkodtam egyre feljebb teljes nyugalommal, egészen a fa csúcsáig. Ott megálltam, kényelmesen elhelyezkedtem, és vártam.

Néhány perccel később arra jött az ügyeletes tiszthelyettes, és nem hitt a szemének, amikor meglátott a fa tetején. Valószínűleg azt gondolta magában, ez a Roßmann most már tényleg becsavarodott. Felordított nekem:

– Roßmann! Mit csinál maga ott? Azonnal jöjjön le arról a fáról! Teljesen elment az esze?

Ugrált és szidalmazott, én azonban egyáltalán nem reagáltam.

– Ennek meglesznek a következményei! – üvöltött tovább. – Azonnal jöjjön le a fáról, de gyorsan!

Addig ordított, amíg el nem ment a hangja, én meg csak álltam fent, és jó húszméteres magasságból nyugodtan szemlélődtem. Addig ismeretlen érzés töltött el, irritálóan mámorító keveréke a félelemnek és a rettenthetetlenségnek.

Körülbelül egy órával később megjelent egy magasabb rangú tiszt.

– Roßmann tüzér, megtenné, hogy lejön arról a fáról? Akkor szép nyugodtan megbeszélhetünk mindent…

Valószínűleg úgy döntöttek, taktikát változtatnak, miután fenyegetésekkel nem sikerült rávenniük, hogy lemásszak. A tiszt barátságosabban, pszichológiai szempontból okosabban közelítette meg a problémát, de nálam semmire nem ment vele. Éppen ellenkezőleg – én továbbra sem reagáltam, csak néztem, mi történik alattam. Ami nem is kicsit volt szórakoztató, mivel egyre több katona gyűlt össze a fa körül, kényelmesen letelepedtek a füvön a kantinból hozott sörrel, és figyelték az eseményeket. Még mindig emlékszem rá, hogy aznap este egyébként egy fontos futballmérkőzést közvetítettek a televízióban, de a fa tetején ücsörgő fura fickó még a meccsnél is érdekesebb esti szórakozásnak bizonyult.

Miután lement a nap, reflektorokat hoztak. Teltek az órák. Ma már fogalmam sincs, végül mennyi időt töltöttem a fán. Úgy öt vagy hat óra telhetett el, amikor egyszerre érezni kezdtem, hogy a helyzet kezd problémássá válni. Sürgősen ki kellett volna mennem ugyanis a vécére – a dolgomat ott fent elintézni már sok lett volna a jóból. Ki kellett tartanom, pontosabban vissza kellett tartanom. Késő este aztán, úgy tíz óra körül, miután sem szép szóval, sem fenyegetésekkel nem értek el sikert, megjelent az ezred tűzoltóautója, hogy a létrájukkal felmásszanak értem. Sajnos azonban ostoba módon elszámították magukat: a fa magasabb volt, mint a létrájuk, ezért le kellett vonulniuk a színről. Éjféltájban befutott a langenhageni tűzoltóság. A dolog kezdett izgalmassá válni, mivel az ő létrájuk már felért a fa csúcsáig. Egy tűzoltó felmászott, és amikor felért hozzám, kinyúlt utánam és elkapott.

– Hagyd abba, ne rángass engem, különben mind a ketten leesünk – figyelmeztettem. – Te mássz le a létrán, én lemászom a fán, ezzel az ügy részemről befejezve.

Döntésem oka egyszerűen az volt, hogy már nagyon sürgősen vizelnem kellett. Amikor leértem, a még mindig kitartó számos néző ujjongása fogadott – valamint négy katonai rendész, hogy azonnal őrizetbe vegyenek, amint a lábam leér a földre. Szerencsére azonban jelen volt
a törzsorvos is, aki azonnal közbeavatkozott.

– Majd én foglalkozom vele – jelentette ki. – Velem jön a gyengélkedőre.

A gyengélkedőn őrt állítottak a szobám elé, hogy ne szökhessek meg, mert a fa-akció után már mindenre képesnek tartottak. Én azonban a nap minden izgalma ellenére is mély, nyugodt alvással töltöttem az éjszakát.

Másnap reggel a főorvoshoz vittek, aki természetesen azt akarta tudni, miért másztam fel a fára. Öngyilkossági szándék vezérelt-e?

– Miért akarja tudni? – kérdeztem vissza.

Mert az a dolga, hogy kiderítse, válaszolta erre.

– Csak felmásztam, nem gondolkodtam rajta sokat, egyszerűen csak megtettem – mondtam. – Csak annyit tudok mondani, hogy nagy a nyomás rajtam. A katonák is gúnyolnak. De én nem vagyok hajlandó megadni magam.

– Pedig jó lenne, ha megtenné. Jelentenem kell az állapotát a hadosztály parancsnokságának. Itt van egy papír, írja le, miért tette, amit tett. És, mondjuk úgy, nincs ellenvetésem, ha egy kicsit drámaira sikerülne az a leírás…

Megértettem az utalást. Leírtam, hogy nem bírom tovább elviselni a rám nehezedő nyomást, és nem tudom, hogyan tovább, és nincs kedvem tovább élni, mert már nem tudok megbízni abban az államban, amely jogsértést követett el ellenem, és talán véget is vetek az életemnek… Mindezt szép drámai stílusban.

A levelem másnap délre eljutott a parancsnoksághoz – és délután kettőkor megérkezett a parancs, hogy Roßmann tüzért azonnali hatállyal elbocsátják a hadsereg kötelékéből, adja le minden holmiját, és adják ki neki az ilyenkor járó negyven márkát.

Nem kellett kétszer mondaniuk, már futottam is a raktárba. A sors iróniája: az első parancs, amit végrehajtottam, egyben az utolsó is volt, amit kaptam a seregben. Leadtam az egyenruhámat, visszakaptam a civil öltözékemet, és a felszabadulás hihetetlen érzésével a szívemben kiléptem a laktanya kapuján. 1965. szeptember 7. napja volt. A tizenkilencedik születésnapom, és egyben az újjászületésem napja. Végre szabad voltam! Kezdődhetett az élet! Büszke voltam magamra, mert tudtam: ezt a harcot én nyertem meg. Becsületbeli ügy volt, amiből győztesen kerültem ki.

Hazaérve azonnal újra munkába álltam a kis drogériánkban, amelyet anyám a távollétem alatt éppen csak a felszínen tudott tartani. A hadseregbe egyszer még vissza kellett mennem, berendeltek utóvizsgálatra. Az orvos annyit kérdezett, hogy vagyok, változott-e az állapotom. Köszönöm, jól vagyok, feleltem neki. Az íróasztalon vastag akta feküdt előtte: a rólam összegyűlt feljegyzések. Az orvos fáradt pillantással fordult hozzám.

– Alaposan áttanulmányoztam az ügyét. Meg sem vizsgálom, csak egyet kérek: kímélje magát – mondta, aztán kiállította az igazolást, amely szerint végleges jelleggel alkalmatlan vagyok a katonai szolgálatra.

Dicstelen karrierem a seregben negyven évvel később még egy érdekes kis epizóddal gazdagodott. 2004-ben egy dél-németországi tiszti egyesület tiszteletbeli tagságot ajánlott fel nekem. Először azt hittem, valami tréfáról van szó, de tévedtem. Valamilyen úton-módon eljutott hozzájuk a történet arról, hogyan ültem közel egy napon át fent a fán, az őrületbe kergetve minden illetékest, és úgy döntöttek, az ilyen kurázsi elismerést érdemel.

Ma már könnyedén mesélek mindarról, amit tizennyolc évesen át kellett élnem. Mosolyognom kell az orvos tanácsán, hogy kíméljem magam. Akkor azonban ez valóban nagy teher volt rajtam, hiszen még nem tudhattam, hogyan alakul majd a jövőm, az életem. Egy dolog azonban nem változott tizennyolc esztendős korom óta: a kitartásom. Arthur Schopenhauer írta egy helyen, hogy a legtöbb ember azért nem lesz sikeres az életben, mert túl korán feladja. Nálam ilyesmiről szó sem lehetett. Soha nem adtam fel túl korán, sőt, olykor kimondottan önfejű és csökönyös tudok lenni. Ha én egyszer akarok valamit, akkor azt tényleg akarom.

Gyermekkor a romok között

A háború utáni évek gyermeke vagyok, 1946 szeptemberében születtem. Nagyon rövid idő telt csak el a második világháború vége óta, az emberek – tettesek és áldozatok – arcából a rombolás, a terror, a halál és a bűnösség emléke nézett vissza. Egy romokban heverő világba születtem bele. Szülővárosom, Hannover központját kilencven százalékban lerombolták. A szövetségesek bombái a város teljes területén az épületek több mint felét a földdel tették egyenlővé. 1945. április 10-én a 9. amerikai hadsereg északnyugat felől bevonult a romokban heverő városba és szinte harc nélkül elfoglalta Hannovert. A túlélők számára a háború ezzel befejeződött.

A szép, kupolás városházánkat, amelyet maga II. Vilmos császár avatott fel 1913-ban, ugyancsak bombatalálat érte, de szerencsére nem szenvedett helyrehozhatatlan károkat. Az előcsarnokában ma négy, négy és fél méterszer öt és fél méter nagyságú városmakettet lehet megtekinteni, amelyek megmutatják, milyen volt Hannover a különböző korokban. Az egyik makett a II. világháborús pusztítást ábrázolja, és látszik rajta az a lebombázott ház, amelyben anyai nagyapám, Edmund Wilkens egykor szűcsműhelyt üzemeltetett.

A Wilkens család gyökerei a Bréma közelében fekvő Bruchhausen-Vilsenbe nyúlnak vissza. Nagyapám, Edmund Wilkens 1880 körül érkezett Hannoverbe, és már itt tanulta ki a szűcsmesterséget. Az első világháború éveiben már sapka- és kesztyűgyárat működtetett Hannover-Lindenben, kétszáz alkalmazottal. Mellette alapított egy szőrmeüzletet is, amelyet aztán az évek során folyamatosan bővített, míg végül a legnagyobb szőrmeszalon lett a városban. Hannover gazdag polgárai egymásnak adták
a kilincset Wilkens nagyapámnál. Nagyapám minden évben ellátogatott Lipcsébe, a szőrmekereskedelem akkori fellegvárába, ahol árut vásárolt, és jó üzleteket kötött. Ennek az igen jól jövedelmező szőrmekereskedelemnek köszönhetően anyám családja kifejezetten jómódúnak volt mondható. Edmund nagyapám meg tudott vásárolni egy ötszintes hannoveri bérházat, majd felépített mellé még egy ugyanolyat, amelybe már a család költözött be.
A Wilkens família nagypolgári életet élt, tízszobás lakásuk volt házvezetőnővel és cselédekkel, valamint egy tóparti hétvégi házuk Großenheidornban.

Anyám, Hilde Wilkens, 1909-ben született. Két leánytestvére volt. Iskolába egy tizennyolcadik században alapított intézménybe járt, az ún. Magasabb Leányiskolába. Anyám volt egyébként az egyik első nő Hannoverben, aki autóvezetői jogosítványt szerzett, ezt mindig büszkén emlegette. Az első autója egy Horch volt, a felsőbb osztályok által akkoriban nagyon kedvelt személyautók egyike.

Anyám úgy mesélte, mindhárman boldog, vidám lányok voltak, akik semmiben nem szenvedtek hiányt.
A neveltetésükben nagy hangsúlyt helyeztek a műveltségre. A Wilkens-ház könyvszekrényeiben ott sorakoztak a klasszikusok Balzactól Goethén át egészen Schopenhauerig – közülük elsősorban az utóbbi később az én életemben is nagy szerepet játszott.

Wilkensék a politika iránt érdeklődő nagyvárosi polgárok voltak, bár a családon belül sem értettek mindig egyet. Nagyapám a Centrum Pártra szavazott, azaz a konzervatívokra, míg Marie nagymamám vele ellentétben meggyőződéses szociáldemokrata volt. A feleség baloldali, a férj jobboldali, gondolhatjuk, hogy nem szűkölködtek élénk vitákban, azonban  – és ez nagyon fontos – mindenki mindig tiszteletben tartotta a másik véleményét. Wilkens nagyszüleim okos és differenciáltan gondolkodó emberek voltak, akik mindent megbeszéltek és megvitattak egymással, márpedig a párbeszéd, mint azt magam is sokszor tapasztaltam, nagy mértékben hozzájárul egy kapcsolat tartósságához.

1958-ban, apám korai halála után Wilkens nagymamám rövid időre hozzánk költözött. Jó humorú, laza és nyitott asszonyként emlékszem rá, ami akkoriban egészen különlegesnek számított. Egyszer megkérdeztem tőle, hogy van, mire ő, a nyolcvanéves, egy régi versikével felelt, körülbelül így:

Nincs fogam, már nem tudok harapni,

seggemen hólyag, nem tudok szarni,

fütykösöm már kókad,

s azt kérdezed: hogy vagy?

Axel bátyámmal a „nagy nagymama” néven emlegettük Wilkens nagyanyánkat, pedig egyáltalán nem volt kiugróan magas termetű, talán egy-két centiméterrel lehetett magasabb, és egy kicsit testesebb is volt, mint Roßmann nagymamánk, a „kis nagymama”.

Apám felmenői, a Roßmannok is kereskedők voltak, de az ő dolgaik korántsem alakultak olyan sikeresen, mint Wilkensék vállalkozásai, és náluk jóval egyszerűbb, szerényebb körülmények között éltek. 1909-ben, ugyanabban az évben, amikor anyám a világra jött, apai nagyapám, Rudolf Roßmann egy kis drogériát alapított a hannoveri Lortzing utcában, a Podbielski utca sarkán. Felesége, a „kis nagymama” egyszerű és nagyon zsugori asszony volt. Mindennel takarékoskodott. Amikor cigarettára gyújtott, egy már használt gyufát gyújtott meg újra a kályha lángjában, és azzal gyújtott rá, de még a cigarettát is legfeljebb csak félig szívta el, aztán eltette későbbre. A nappali szobájában  – már a náci időkben, aztán még az ötvenes években is – a három híres majom figurája állt: nem látunk semmit, nem hallunk semmit, nem mondunk semmit. Hogy a „kis nagymama” saját magát is ilyennek látta-e, nem tudom. Az én szememben a majmok mindenesetre már akkor a nyárspolgárságot és a kisemberek önfelmentő gyávaságát testesítették meg.

A burgwedeli központi irodám íróasztalán ma is ott áll egy fénykép Rudolf nagyapám drogériájáról. Nagyon örülök, hogy legalább ez az egy kép megmaradt a kezdetekről, mert az épületet, amelyben a kis drogéria működött, a háborúban egy bomba porig rombolta.

1947-ben a szüleim a megsemmisült régi üzlet helyével szemben egy így-úgy összetákolt kis szükségdrogériát nyitottak a Podbielski utcában. Az új üzlet mindössze egy kicsi eladótérből és egy apró, alig néhány négyzetméteres raktárból állt.

Nem ismerem pontosan anyám és apám, Hilde és Bernhard Roßmann megismerkedésének körülményeit, de egy biztos: a nagypolgári Wilkensek és a kispolgári Roßmannok képében két teljesen különböző világ találkozott össze. Bernhard Roßmann kedves, rendes ember volt, akibe Hilde beleszeretett, és a harmincas években össze is házasodtak. Egy Rubens utcai lakásba költöztek, amely szerencsére azon kevés otthon közé tartozott, amely nem semmisült meg a bombázások során. Kicsi, háromszobás lakásuk volt, ahová a háború után hajléktalanná vált, kibombázott vagy elüldözött embereket is be kellett fogadniuk. A hely ennek megfelelően elég szűkös volt, de legalább volt tető a fejük fölött.

Ebbe a háború utáni világba születtem bele én, két évvel Axel bátyám után. Nem volt egyszerű gyermekkorom. Anyám elmesélte, hogy 1948-ban, amikor még kétéves sem voltam, súlyosan megbetegedtem. Mintha a világ összes betegségét kaptam volna el egyszerre. Először kétoldali tüdőgyulladást kaptam, ahhoz társult aztán a skarlát, majd még egy betegség, aminek a nevére már nem emlékszem, de akkoriban életveszélyes gyermekbetegségnek számított. A kis lakásunkban mindig jéghideg volt, mert nem volt mivel fűtenünk a jeges téli hónapokban. Az egészséges táplálkozás idegen kifejezésnek számított, hiszen alig volt mit ennünk. Amikor anyám megkérdezte az orvost, bevigyen-e engem a kórházba, az csak rezignáltan rázta a fejét. Mindenkinek az a legjobb, mondta, ha a kis Dirk otthon hal meg, a családja körében. A családomat persze sokkolta ez a válasz. Fogalmuk sem volt, mit tehetnének még értem. Én azonban, mint látni, túléltem ezt a nehéz időszakot.

Biztos, hogy már gyermekként is nagyon erős volt bennem a túlélési ösztön és az akarat. Ma valósággal szomjazom a napfényt, inkább izzadok, mint hogy fagyoskodjak, és néha úgy gondolom, ez a napfényéhségem talán azoknak a korai éveknek a hidegére vezethető vissza. Ahhoz túl kicsi voltam, hogy emlékezzek a betegségeimre és a kétéves koromban átélt halálközeli állapotra, mégis biztos vagyok benne, hogy valahol mélyen mindez nagyon erős nyomot hagyott bennem.

Jó volt, hogy éppen abban az időben nőttem fel? Ki tudná azt ma már megmondani. Az emberek össze voltak zavarodva, depressziósak voltak, mindenki tele volt félelemmel. A szüleim is. A legfontosabb, amire egy gyereknek szüksége lenne, az az életvidám környezet, a bizakodó szülők, a jövőbe pozitívan tekintő szemlélet – mindebből azonban csak nagyon kevés volt meg azokban az időkben. Az emberek mindennapjait a túlélésért folytatott küzdelem határozta meg – ugyanakkor könnyen lehet, hogy éppen ez a küzdelem kovácsolta össze a szüleimet, akik két ennyire ellentétes felfogású világból származtak. Egyszer tanúja voltam a kis lakásunkban a veszekedésüknek, ami gyermekként teljesen elbizonytalanított és pánikba ejtett. Az anyagiakon kaptak össze, mint szinte mindig. Hangosan, mérgesen kiabáltak egymással. Imádkozni kezdtem a Jóistenhez, hogy állítsa le őket, ne veszekedjenek egymással. Kérlek, Jóisten, mondogattam.

Isten és a vallás máskülönben nem játszott nagy szerepet az életünkben, bár mindkettőnket megkereszteltek az evangélikus templomban. Egyszer meg is kérdeztem anyámat:

– Mama, mi a helyzet az Istennel, hiszel benne?

Amire ő azt felelte:

– Nézd, Dirk, az ember nem tudhatja, létezik-e Isten, de jobb, ha hiszünk benne.

Ezt a választ már akkoriban is végtelenül kijózanítónak találtam, egyáltalán nem volt kielégítő, ráadásul intellektuális felszínességről árulkodott, ami riasztott. Az ötvenes évek lelkivilágát, gyerekkorom és ifjúságom világát amúgy is olyan erkölcsi nézetek határozták meg, amelyek hallatán ma csak a fejünket fognánk. Nemrégiben összetalálkoztam egy régi általános iskolai tanárommal, Peter-Alwin Pinnennel, aki néhány évig a bátyámat is tanította, nekem pedig negyedikben volt a matematikatanárom. Kicsi koromtól ismert, mert a családja mindig nálunk, a mi drogériánkban vásárolt. Pinnen tanár úr ma már kilencvenegy éves. Amikor 1950-ben tanár lett, 166,56 német márkát keresett havonta. Mesélt nekem egy kolléganőjéről, egy fiatal tanárnőről, aki az ötvenes évek elején bejelentette az igazgatónak, hogy néhány hónap múlva férjhez megy. A házasságkötése napján fel kellett hagynia a tanítással, mert még hatályban volt egy törvény, ami kimondta, hogy férjezett nők nem dolgozhatnak tanárként. A kolléganő a házasságával a nyugdíjjogosultságát is elveszítette. Egy feleség törődjön a férjével és a gyerekeivel, és pont.

Hihetetlen, gondolhatjuk ma, de akkor, az ötvenes években, ez volt a realitás. A tanárnő esetében még egy úgynevezett cölibátusszabály is létezett, még a tizenkilencedik századból, de azt szerencsére nemsokára eltörölték. Ami ma magától értetődik – a nők jogai, a melegek egyenjogúsága és sok más –, akkoriban még elképzelhetetlen volt. Egyszerűen egy másik világban éltünk. A nácik gondolatvilága, a Hitlerbe vetett hit, a „mi vagyunk az uralkodó nép, és majd mi megmutatjuk a világnak”, mindez az őrület még egyáltalán nem volt olyan régen.

Fiatal éveimben sokat gondolkodtam ezeken a kérdéseken, a németek bűnösségén, a zsidók ellen elkövetett szörnyű bűnökön. Ugyan nem jártam magasabb iskolába, de a német történelemről így is nagyon sokat tudtam, és nagyon sokat törtem rajta a fejemet.

Korai ujjgyakorlatok

Ha őseim életútját nézzük, egyértelmű, hogy az üzleti érzék szinte velem született – a Roßmann-ág génjei azonban ebben biztosan nem játszottak szerepet. Hogy miért nem? Mert, mint később megtudtam, nem Bernhard Roßmann volt a vér szerinti apám. Később majd mesélek még erről, most legyen elég annyi, hogy így is volt honnan örökölnöm az üzleti érzéket, mert a férfi, aki nemzett, maga is igen sikeres kereskedő volt. Elmondhatjuk hát, hogy ebben a gén-históriában azért lehet valami…

A pénz, pontosabban a pénzkeresés kezdettől központi szerepet játszott az életemben. A pénznek ugyanis mindig szűkében voltunk. Mindig, mindennel takarékoskodnunk kellett. Ha otthon égve hagytuk a lámpát, anyánk megszidott. Ha fáramászás közben elszakítottam a nadrágomat, rettentően kikaptam. Fürödni csak egyszer lehetett egy héten, mindig szombati napon. Vezetékes meleg vizünk még nem volt, helyette a tűzhelyen, négy üstben forraltuk a vizet, azt öntöttük a kádba. Nemcsak mi éltünk így akkoriban: a legtöbb embernek ugyanilyen volt az élete azokban az években.

Természetesen sok szép emlékem is van a gyerekkoromból, például a kirándulások a kis Volkswagen bogárral hétvégenként Bad Pyrmontba vagy a Harz-hegységbe. Később egy, a szomszédban lakó barátommal Sylt szigetén, Hörnumban tölthettem egy nyári szünidőt. Akkoriban kilencvenöt márkáért egy hétre szállást és teljes ellátást lehetett kapni „az Ifjúság házá”-ban.

Kívülállók számára talán különösnek tűnhet, de én már tízéves koromban pontosan tudtam, mihez akarok kezdeni az életemmel. Izgalmas életet akartam. Sok-sok élményt. És pénzt akartam keresni. Nem magáért a pénzért, hanem azért, hogy megszabadulhassak attól a sok kötöttségtől, függőségtől, kényszertől, amit odahaza átéltem. Ahhoz, hogy szabadok lehessünk, pénz kell. Ez az egyszerű igazság. Én annyi pénzt akartam keresni, hogy független ember lehessek, és magam dönthessem el, mivel akarok foglalkozni, mihez akarok kezdeni. Önállóságra vágytam. Olyan életre, amelyben senkinek nem tartozom számadással, és ahol senki nem parancsolgathat nekem. Inkább legyen egy kicsi, de saját boltom az utcánkban a sarkon, mint jól fizetett állásom egy olyan cégnél, ahol főnökök utasítgatnak.