Borítószöveg

Már-már idilli körülmények között nevelkednek a világtól elzárt magániskola, Hailsham növendékei. De közben sejtik, aztán lassacskán már tudják is – bár egy gyerek számára ez a tudás szinte felfoghatatlan –, hogy ők különleges lények. Hogy nincsenek szüleik, mint másoknak, a külvilágban, és hogy csak azért léteznek, hogy aztán „adományozhassanak”.

De mégis van az életükben szeretet és szerelem, van „lelkük” – és a regény főhősei számára még az a lehetőség is felmerül, hogy az igazi szerelem talán, ha csak kis időre is, kimenekítheti őket előre megírt sorsukból.

Ishiguro megtévesztő egyszerűséggel kibontakozó remekműve a legapróbb lelki rezdülésekre is érzékeny szemmel meséli el nekünk azoknak a fiataloknak az életét, akik túl hamar kell, hogy szembesüljenek az élet elkerülhetetlen egzisztenciális drámájával.

A regény 2005-ös megjelenését követően rövid időn belül több jelentős irodalmi díjat is elnyert, a Time magazin beválogatta a száz legjobb angol nyelvű regény közé, és Mark Romanek rendezésében nagy sikerű film is készült belőle, melyet 2010-ben mutattak be.

A 2017-ben „nagy érzelmi erejű regényeiért” Nobel-díjjal kitüntetett japán származású brit író, Kazuo Ishiguro olyan briliáns regények szerzője, mint a Napok romjai, Az eltemetett óriás, a Klara és a Nap és – mind közül a legnagyobb világsiker – a Ne engedj el...

Témáját és gondolati ívét tekintve minden újabb műve meglepetés – van köztük a mélységes múltból a mi korunk emberéhez szóló allegória, van a közeljövőben játszódó disztópia, van, amelyik Japán második világháborús vereségének lelki hatásait elemzi, és van olyan, melynek fő motívuma a zene –, de mindegyiket összefűzi az a sajátos látásmód, melynek kapcsán eszünkbe juthat ugyan Franz Kafka, Marcel Proust vagy Vladimir Nabokov, de Ishiguro írói világa végső soron egészen eredeti: olyan különös fénytörésben láttatja a szorongó emberi lelket, mint senki más.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kazuo Ishiguro: Never Let Me Go

Alfred A. Knopf, New York, 2005

Fordította Kada Júlia

Copyright © Kazuo Ishiguro, 2005

Hungarian translation © 2006, 2022 Kada Júlia

Magyar kiadás © 2022, 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

ISBN 978-963-620-305-4

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Lornénak és Naominak

Anglia, az 1990-es évek vége

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

A nevem Kathy H. Harmincegy éves vagyok, és már több mint tizenegy éve dolgozom gondviselőként. Tudom, ez elég hosszú időnek hangzik, de igazság szerint azt akarják, hogy maradjak még nyolc hónapig, vagyis az év végéig. Ez szinte pontosan tizenkét év lesz. Belátom, ez a hosszú idő nem jelenti feltétlenül azt, hogy fantasztikus gondviselőnek tartanak. Néhány kiváló gondviselőnek alig két-három év után búcsút mondtak. És tudok legalább egyet, aki tizennégy teljes évig működött, holott csapnivaló volt. Tehát nem dicsekedni akarok. Bár azt is tudom, hogy elégedettek a munkámmal, és végeredményben én is. A donorjaimmal mindig a vártnál kevesebb baj volt. Káprázatos gyorsasággal jöttek rendbe, és még a negyedik adományozás előtt is alig akadt, aki „nyugtalannak” minősült. Jó, mi tagadás, most talán valóban dicsekszem. De nekem sokat jelent, hogy jól végzem a munkámat, különösen az, hogy a donorjaim megőrzik a „nyugalmukat”. Megtanultam, hogyan kell bánni velük. Tudom, mikor maradjak mellettük, hogy lelket öntsek beléjük, és mikor hagyjam magukra őket; mikor hallgassam végig, és mikor intsem le a donort.

Igaz, ez nem olyan nagy dicsőség. Ismerek gondviselőket, akik ugyanilyen jól dolgoznak, és feleennyi megbecsülésben sincs részük. Ha maguk is közéjük tartoznak, megértem, ha neheztelnek rám: a garzonlakásomért, a kocsimért, és legfőképpen azért, mert megválogathatom a gondozottaimat. Ráadásul hailshami diák vagyok, és ez néha magában is elég, hogy felbosszantsa az embereket. Na igen, Kathy H. válogathat, mondják, és persze mindig a magafajtákat választja: hailshamieket, vagy olyanokat, akik a többi pompás birtokon nevelkedtek. Nem csoda, hogy jók az eredményei. Épp eleget hallottam ezt, maguk pedig nyilván még többet, és talán van is benne valami. De nem én vagyok az első, aki megválogathatja a gondozottait, és alighanem az utolsó sem. Különben is, gondoztam épp elég donort mindenféle helyről. Hisz ne felejtsék el, mire befejezem, már tizenkét éve dolgozom, és csak hat éve engedik, hogy válogassak.

Miért ne engednék? A gondviselő sem gép. Mindegyik donorért megtesz minden tőle telhetőt, de végül belefárad. Az ő türelme és energiája is véges. Így amikor megengedik, hogy válogasson, persze a magához hasonlókat választja. Ez természetes. Nem is bírtam volna ilyen sokáig, ha nem éreztem volna együtt a donorjaimmal minden pillanatban. Különben is, ha nem válogatok, hogyan jutottam volna megint Ruth és Tommy közelébe annyi év után?

Persze már egyre kevesebb donor maradt, akire a múltból emlékszem, úgyhogy gyakorlatilag nem is nagyon válogatok. Amint mondtam, sokkal nehezebb a dolgom, ha nincs mélyebb kapcsolatom a donorral, és bár hiányozni fog a gondviselői munka, úgy érzem, nem baj, hogy az év végén befejezem.

Mellesleg Ruth még csak a harmadik vagy negyedik donor volt, akit magam választhattam. Már kijelöltek mellé egy gondviselőt, és emlékszem, össze kellett szednem minden bátorságomat. De végül sikerült, és amint abban a doveri utókezelő központban viszontláttam őt, hajdani nézeteltéréseink, bár talán nem enyésztek el nyomtalanul, már korántsem tűntek olyan fontosnak, mint például az, hogy együtt nőttünk fel Hailshamben, vagy hogy olyasmiket tudunk és őrzünk emlékezetünkben, amiket senki más. Azt hiszem, azóta választok olyan donorokat, akikkel van közös múltunk, és ha csak lehet, hailshamieket.

Az évek során volt időszak, amikor megpróbáltam magam mögött hagyni Hailshamet, amikor azt mondtam magamnak, nem kellene ennyit foglalkoznom a múlttal. De végül felhagytam az igyekezettel. Ebben nagy része volt egy donornak, aki mellé gondviselői munkám harmadik évében kerültem; emlékszem, hogyan fogadta a hírt, hogy hailshami vagyok. Akkor esett túl a harmadik adományozásán, amely nem sikerült valami jól, és alighanem tudta, hogy többé nem jön rendbe. – Hailsham – nézett rám. – Lefogadom, gyönyörű hely volt – mondta, bár alig kapott levegőt. Aztán másnap reggel, amikor el akartam terelni a figyelmét, és megkérdeztem, ő hol nőtt fel, valami dorseti helyet említett, és arca addig nem látott grimaszba torzult a kiütések alatt. Láttam, el akarja felejteni mindenáron. Hailshamről akar hallani.

Így aztán a következő öt vagy hat nap alatt elmondtam neki mindent, amit tudni akart; ő meg csak feküdt ott a testéből lógó csövekkel, arcán halvány mosollyal. És kérdezett a fontos dolgokról meg az apróságokról. A felügyelőinkről, arról, hogy saját gyűjteményes dobozunk volt az ágy alatt, a futballról, a métázásról, a főépület körül futó keskeny ösvényről, mely követett minden beszögellést és falmélyedést, a kacsaúsztatóról, az ételekről, a kilátásról a rajzteremből a mezőkre ködös reggeleken. Néha újra meg újra el kellett mondanom ugyanazt; amit alig egy nappal előbb meséltem, arról is úgy kérdezett, mintha még soha nem hallott volna róla. – Volt sportklubházuk? Melyik felügyelő volt a kedvence? – Először azt hittem, a gyógyszerek okozzák, de aztán rájöttem, hogy elég tiszta a tudata. Csakhogy nem egyszerűen hallani akart Hailshamről: emlékezni akart rá, méghozzá úgy, mintha ez lett volna a saját gyerekkora. Tudta, hamarosan bevégzi, és azért meséltetett el velem mindent, hogy mélyen a tudatába vésse, és akkor az álmatlan éjszakákon a gyógyszerektől, a fájdalomtól és a kimerültségtől talán elmosódik a határ az én emlékeim meg az övéi közt. Csak akkor fogtam fel, akkor értettem meg igazán, milyen szerencsések voltunk: Tommy, Ruth, én meg a többiek mind.

Ahogy kocsin járom az országot, még mindig sok mindent látok, ami Hailshamet juttatja eszembe. Ha egy ködbe borult rét sarkánál megyek el, vagy lefelé tartok egy völgybe, és a távolból előbukkan egy udvarház, vagy akár jellegzetes nyárfacsoportot pillantok meg egy domb tetején, arra gondolok: „Talán ez az! Megvan! Semmi kétség, ez Hailsham!” Aztán belátom, hogy ez lehetetlen, továbbhajtok, és már máson jár az eszem. Főképp a klubházak. Ott látom őket mindenütt az országban, a sportpálya végében állnak azok a kis fehér, előregyártott épületek, ablaksoruk képtelen magasságban, szinte az eresz alá beszorítva. Azt hiszem, az ötvenes-hatvanas években számtalan épült belőlük, valószínűleg a miénket is akkor húzták fel. Ha egy ilyen mellett vezet az utam, alig tudom levenni a szememet róla, amíg csak el nem tűnik; egyszer még baleset lesz a vége, mégsem tudom megállni. Nemrég Worcestershire egyik elhagyatott részén láttam egyet a krikettpálya mellett: annyira hasonlított a miénkre Hailshamben, hogy visszafordultam a kocsival, mert jobban szemügyre akartam venni.

Imádtuk a klubházat, talán mert a gyerekkorunkban látott képeskönyvek aranyos kis kunyhóira emlékeztetett bennünket. Emlékszem, alsós korunkban mennyit könyörögtünk a felügyelőknek, hogy a tanterem helyett a klubházban tartsák a következő órát. Aztán már felsősként, másodikban, tizenkét-tizenhárom évesen oda húzódtunk be a legjobb barátnőinkkel, ha el akartunk bújni egész Hailsham elől.

A klubház olyan tágas volt, hogy két külön csoport is elfért benne, nem zavarták egymást; nyáron egy harmadik csapat is elidőzhetett a verandán. De az volt a legjobb, ha az ember kisajátíthatta az egészet a barátnőivel, úgyhogy sok volt a huzakodás meg a vita. Oldjuk meg civilizáltan a dolgot, mondogatták a felügyelők, de gyakorlatban csak akkor volt esély, hogy szünetben vagy szabadidőben megszerzed a klubházat, ha akadt a csoportodban igazán erős egyéniség. Én sem voltam éppen bátortalan, de azt hiszem, valójában Ruthnak köszönhettük, hogy olyan gyakran bejutottunk.

Rendszerint csak végignyúltunk a székeken meg padokon – öten voltunk, esetleg hatan, ha Jenny B. is jött –, és jókat pletykáltunk. Bizonyos beszélgetésekre csak itt, a klubház menedékében kerülhetett sor; néha megvitattunk valamit, ami nem hagyott nyugodni bennünket, máskor ellenállhatatlan nevetésbe vagy ádáz veszekedésbe fulladt a beszélgetés. Általában itt lazítottunk, a legjobb barátaink körében.

A szóban forgó délutánon mindannyian a magas ablakoknál tolongtunk, a székeken meg padokon állva. Innen jól láttuk az Északi Sportpályát, ahol összejött vagy egy tucat velünk egyidős és harmadikos fiú futballozni. Derűs nap volt, de korábban eshetett, mert emlékszem, a sáros gyep csillogott a napfényben.

Nem kellene ilyen nyíltan bámulnunk, jegyezte meg valaki, de nem húzódtunk vissza. – Úgysem gyanakszik – mondta végül Ruth. – Nézzetek rá. Esze ágában sincs.

Ránéztem, amikor ezt mondta, mert látni akartam, helyteleníti-e, amire a fiúk készülnek Tommy ellen. De már el is nevette magát. – A hülye! – tette hozzá.

És rájöttem, hogy Ruth meg a többiek szerint bármire készülnek is a fiúk, annak semmi köze hozzánk; fel sem vetődött, hogy egyetértünk-e vele vagy sem. Abban a pillanatban nem azért tolongtunk az ablakoknál, mert örültünk, hogy tanúi lehetünk Tommy újabb megaláztatásának, csak éppen hallottuk, mit forralnak, és látni akartuk, hogyan alakul. Nem hiszem, hogy abban az időben ennél többet jelentett nekünk, amit a fiúk maguk között műveltek. Ruth meg a többiek közönyös szemlélők voltak, és valószínűleg én is.

De lehet, hogy rosszul emlékszem. Talán már akkor is belém nyilallt egy kis fájdalom, amint megláttam Tommyt rohanni a pályán, arcán leplezetlen örömmel, amiért ismét visszafogadták a nyájba, hogy részt vegyen a játékban, melyben mindig is jeleskedett. Most csak arra emlékszem, hogy feltűnt: a világoskék trikó van rajta, amelyet előző hónapban szerzett a Vásáron, és amelyre olyan büszke volt. Emlékszem, arra gondoltam: „Milyen buta, hogy épp ebben futballozik. Hogy fogja érezni magát, ha tönkreteszi?”

– Tommy a trikóját viseli. A kedvenc pólóját – mondtam ki hangosan, de nem címeztem senkinek.

Azt hiszem, nem is hallotta senki, mert mindannyian Laurán nevettek, kis csapatunk bohócán, aki Tommy arckifejezését utánozta, mely egyre változott, ahogy a fiú futott, integetett, kiabált, szerelt. A többiek mind takarékoskodtak az erejükkel, ahogy bemelegítés közben szoktak, Tommy azonban izgalmában a jelek szerint máris mindent beleadott a játékba. – Ha azt a trikót tönkreteszi, belebetegszik – mondtam most már hangosabban. Ruth ezúttal meghallotta, de nyilván azt hitte, tréfának szánom, mert elnevette magát, és ő is mondott valami vicceset.

Aztán a fiúk abbahagyták a passzolgatást, és egy csoportba gyűltek a sárban, mellkasuk csöndben emelkedett és süllyedt, ahogy várták, hogy elkezdődjön a csapatok összeállítása. A két csapatkapitány harmadikos volt, bár mindenki tudta, hogy az ő évfolyamukban nincs Tommyhoz fogható játékos. Sorsot húztak, hogy ki kezd, aztán a győztes a csoportot méregette.

– Nézzétek! – mondta valaki mögöttem. – Biztosra veszi, hogy elsőnek őt választják. Nézzétek csak!

Ebben a pillanatban Tommyban tényleg volt valami komikus, ezért az ember úgy érezte, meg is érdemli, ami rá vár, ha egyszer ilyen ostoba. A többiek mind úgy tettek, mintha nem is érdekelné őket a válogatás, mintha fütyülnének arra, mikor kerül rájuk a sor. Néhányan csöndben beszélgettek, mások a cipőfűzőjükkel foglalatoskodtak, és volt, aki csak a sarat dagasztó lábát nézte. De Tommy lelkesen bámulta a harmadikost, mintha már nevén szólították volna.

Laura az egész válogatás alatt folytatta az előadást, utánozta Tommy változó arckifejezését: először a ragyogó, lelkest; aztán a zavarodott nyugtalant, amikor még negyedszerre sem rá esett a választás; végül a sebzettet és rémültet, amikor lassan felfogta, mi történik. Bár én Tommyt figyeltem, és nem néztem hátra folyton Laurára, csak a többiek szüntelen nevetéséből és biztatásából tudtam, mit csinál. Aztán amikor már csak Tommy maradt, és a többiek egyre jobban kuncogtak, megszólalt Ruth: – Most jön. Figyeljetek! Hét másodperc. Hét, hat, öt...

Nem tudta befejezni. Tommy mennydörgő üvöltésben tört ki, és a fiúk, akik már el sem fojtották a nevetést, eliramodtak a Déli Sportpálya felé. Tommy pár lépést tett utánuk, nehéz megmondani, vajon dühében akarta követni őket, vagy megrémült, hogy ott marad egymagában. Akárhogy is, hamarosan megtorpant, és csak állt ott, égő tekintettel, bíborvörös arccal. Aztán őrjöngve üvöltötte utánuk a káromkodások és szidalmak vad, zagyva áradatát.

Addigra már mindannyian épp elégszer láttuk Tommy dühkitöréseit, úgyhogy leszálltunk a székekről, és leheveredtünk, ahol helyet találtunk. Megpróbáltunk másról beszélgetni, de a háttérben Tommy egyre mondta a magáét, és bár eleinte csak az égnek fordítottuk a tekintetünket, és igyekeztünk meg sem hallani, végül, talán teljes tíz perccel azután, hogy lejöttünk onnan, megint az ablakoknál álltunk.

A többi fiúnak már híre-hamva sem volt, és Tommy többé nem címezte szavait egy meghatározott irányba. Csak dühöngött és hadonászott, az ég felé, a szélbe, a legközelebbi kerítéspóznának. Talán „a Shakespeare-szerepét gyakorolja” – mondta Laura. Valaki más megjegyezte, hogy ahányszor elüvölti magát, egyik lábát felemeli a földről és oldalra nyújtja, „akár egy pisilő kutya”. Ami azt illeti, én is észrevettem ezt a lábmozdulatot, bár nekem inkább az tűnt fel, hogy amikor a földhöz csapja a lábát, sárcsomók röpködnek a sípcsontja körül. Megint a kedves trikójára gondoltam, de olyan messze volt tőlem, hogy nem láttam, arra is fröccsent-e sár.

– Szerintem azért kegyetlenség, hogy mindig így feldühítik – állapította meg Ruth. – De hát ő tehet róla. Ha megtanulna uralkodni magán, békén hagynák.

– Akkor sem szállnának le róla – mondta Hannah. – Graham K. éppen ilyen indulatos, de a többiek ettől csak jobban vigyáznak vele. Tommyról azért nem szállnak le, mert olyan kétbalkezes.

Aztán mindenki egyszerre magyarázta, hogy Tommy soha meg sem próbált kreatív lenni, még soha nem adott be semmit a Tavaszi Cserére. Azt hiszem, igazság szerint akkor már titokban mindannyian szerettük volna, ha kijön a házból egy felügyelő, és elviszi onnan. Bár ebben a legutóbbi ugratásban nem volt semmi részünk, mégiscsak végignéztük, és kezdtük bűnösnek érezni magunkat. Felügyelőnek azonban nyoma sem volt, úgyhogy csak soroltuk az okokat, amiért Tommy megérdemli, amit kap. És amikor Ruth az órájára nézett, s azt mondta, bár még van időnk, jobb, ha visszamegyünk a főépületbe, senkinek nem akadt ellenvetése.

Amikor kiléptünk a klubházból, Tommy még javában tombolt. A főépület tőlünk balra volt, és mivel Tommy előttünk állt, a pályán, a közelébe se kellett mennünk. Különben is, ellenkező irányba nézett, és mintha észre sem vett volna bennünket. Én mégis feléje tartottam, amikor a barátnőim megindultak a pálya mellett. Tudtam, a többiek nem értik majd, de csak mentem... még akkor is, amikor Ruth suttogva utánam szólt, hogy jöjjek vissza.

Gondolom, Tommy nem volt hozzászokva, hogy dühöngés közben megzavarják, mert amikor odaértem hozzá, egy pillanatig rám meredt, aztán folytatta, mintha mi sem történt volna. Valóban olyan volt, mintha Shakespeare-t szavalna, és én fölmentem volna a színpadra a monológja közepén. Még akkor sem adta semmi jelét, hogy hallott, amikor megszólítottam: – Tommy, a szép trikód. Csupa piszok lesz.

Hát kinyújtottam a kezemet, és a karjára tettem. Később a többiek azt hitték, szándékosan tette, de én biztosra vettem, hogy nem akarta. Még mindig vadul hadonászott, és nem tudhatta, hogy ki fogom nyújtani a kezemet.

Szóval ahogy fölkapta a karját, félrelökte a kezemet, és megütötte az arcomat. Egyáltalán nem fájt, de elakadt a lélegzetem, akárcsak a legtöbb lánynak a hátam mögött.

Tommy mintha csak akkor vett volna észre engem, a többieket, önmagát, azt, hogy ott van a pályán, hogy addig hogyan viselkedett, és kissé ostobán meredt rám.

– Tommy – néztem rá szigorúan. – Csupa sár a trikód.

– Na és? – motyogta. De közben lepillantott, meglátta a barna foltokat, és kis híján felkiáltott rémületében. Aztán láttam az arcán, mennyire meglepi, hogy tudom, mit jelent neki ez a trikó.

– Semmi baj – mondtam, mielőtt megalázónak érezhette volna a csendet. – Ez kijön. Ha te nem boldogulsz vele, add oda Miss Jodynak.

Tovább vizsgálgatta a trikóját. – Egyébként ez nem tartozik rád – mondta mogorván.

De mintha ezt a megjegyzést máris megbánta volna, riadtan nézett rám, mint aki várja, hogy megnyugtassák. Csakhogy nekem már elegem volt belőle, különösen mert a lányok mind figyeltek, és feltehetőleg a többiek is, a főépület ablakaiból. Hát vállat vontam, hátat fordítottam neki, és csatlakoztam a barátnőimhez.

– Legalább lecsillapítottad – ölelte át a vállamat Ruth, amint elindultunk. – Jól vagy? Ez egy vadállat.

Második fejezet

Mindez nagyon régen történt, és lehet, hogy egyre-másra nem is jól emlékszem; de úgy rémlik, aznap délután csak azért mentem oda Tommyhoz, mert akkoriban örökösen erőpróbáknak tettem ki magam, és mire pár nap múlva Tommy megállított, már szinte meg is feledkeztem az egészről.

Nem tudom, maguknál mi volt a szokás, de mi Hailshamben minden héten átestünk valamilyen orvosi vizsgálaton, rendszerint a 18-as tanteremben a legfelső emeleten, a szigorú Trisha nővérnél, vagy ahogy mi neveztük, Varjúpofánál. Azon a verőfényes délelőttön a mi csapatunk épp a vizsgálatra ment fölfelé a főlépcsőn, közben azok, akik már végeztek, lefelé tartottak. Így a visszhangos lépcsőházban nagy volt a lárma, s én leszegett fejjel követtem az előttem haladót, amikor a közelben megszólalt valaki: – Kath!

Tommy állt meg mellettem a lépcsőn, aki a lefelé tartó csapatban volt; széles mosolya máris felbosszantott. Néhány évvel korábban talán helyénvaló lett volna ez a mosoly, ha megörülünk valakinek. De már tizenhárom évesek voltunk, és egy fiú futott össze egy lánnyal ország-világ szeme előtt. „Jaj, Tommy, nőj fel végre!” – szerettem volna mondani, de lenyeltem, és beértem annyival, hogy: – Tommy, mindenkit föltartasz. Meg én is.

Fölnézett, és valóban, fölötte a lépcsőn már megállt a sor. Egy pillanatig rémültnek látszott, aztán a falhoz lapult, úgyhogy a többiek nagy nehezen el tudtak menni mellette.

– Már mindenütt kerestelek, Kath – mondta. – Bocsánatot akartam kérni. Igazán, nagyon-nagyon sajnálom. Becsszóra, nem akartalak megütni a múltkor. Álmomban sem jutna eszembe, hogy kezet emeljek egy lányra, de ha igen, téged akkor sem bántanálak soha. Annyira, de annyira sajnálom.

– Semmi baj. Véletlen volt, és kész – bólintottam, és már indultam volna.

De Tommy folytatta. – A pólóm szebb lett, mint új korában – jelentette ki ragyogó arccal. – Minden kijött.

– Remek.

– Ugye nem fájt? Amikor megütöttelek.

– Dehogynem. Betört a fejem. Agyrázkódás, meg minden. Talán még Varjúpofa is észreveszi. Mármint ha egyszer az életben odajutok.

– De komolyan, Kath. Nem haragszol, ugye? Annyira sajnálom. Becsszóra.

– Nézd, Tommy – mosolyodtam el végre –, véletlen volt, már el is felejtettem – mondtam minden irónia nélkül. – Egy cseppet sem haragszom.

Úgy láttam, még mindig nem győztem meg, de néhány nagyobb diák már ott tülekedett mögötte, és noszogatták, hogy induljon. Elmosolyodott, megveregette a vállamat, mintha valami kissrác volnék, aztán visszatolakodott a sorába. – Viszlát, Kath! – kiabált utánam, amikor megindultam fölfelé.

Elég kínos volt az egész, de nem húztak vele, és nem is pletykáltak rólunk; és be kell vallanom, ha akkor nem futunk össze a lépcsőn, a következő hetekben valószínűleg nem foglalkozom annyit Tommy problémáival.

Néhány esetnek magam is tanúja voltam. De a legtöbbről csak hallottam, és addig faggattam a többieket, amíg többé-kevésbé teljes képet nem kaptam egy dologról. Voltak más dühkitörései is, például amikor állítólag felborított két padot a 14-es tanteremben, hogy csak úgy repült róluk minden, az osztálytársai meg kirohantak a folyosóra, és eltorlaszolták az ajtót, hogy ne jöhessen ki. Aztán egyszer Mr. Christophernek kellett hátracsavarnia a karját, nehogy a futballedzésen nekiessen Reggie D.-nek. Azt is mindenki látta, amikor a másodikos fiúk mezei futásánál egyedül neki nem volt társa. Jó futó volt, és pillanatok alatt tíz-tizenöt méterrel megelőzte a többieket, talán azt hitte, így majd nem tűnik fel, hogy senki sem akar vele futni. Aztán szinte naponta híre ment valami ugratásnak. Sokszor csak a szokásos gyerekcsíny volt – valami rémületes dolog az ágyában, kukac a zabpelyhében –, de egyik-másik értelmetlenül gonosznak tűnt: mint amikor valaki kisikálta a vécét a fogkeféjével, amely aztán szarral összekenve várta. Hatalmas termete meg nagy ereje és, gondolom, indulatossága miatt fizikailag senki sem bántalmazta, de úgy emlékszem, az ilyen esetek egymást követték, legalábbis pár hónapig. Azt hittem, előbb-utóbb csak megelégeli valaki, de a heccelésnek nem akart vége szakadni, és senkinek nem volt egy szava sem.

Egyszer megpróbáltam szóba hozni a hálóban lámpaoltás után. A felsősök már hatszemélyes hálótermekben aludtak, úgyhogy egymás közt voltunk, és rendszerint ott került sor a legmeghittebb beszélgetésekre, a sötétben, elalvás előtt. Olyasmiről is beszélhetett ott az ember, amit eszébe sem jutott volna szóba hozni másutt, még a klubházban sem. Úgyhogy az egyik este előhozakodtam Tommyval. Nem sokat mondtam; csak vázoltam, mi történt vele, és megjegyeztem, hogy tulajdonképpen milyen igazságtalan ez az egész. Amikor befejeztem, furcsa csend ülte meg a sötétséget, és rájöttem, hogy mindenki azt várja, mit szól a dologhoz Ruth, mint rendesen, ha kényes téma került szóba. Csak vártam, aztán hallottam a sóhajt Ruth ágya felől.

– Igazad van, Kathy – mondta. – Ez nem szép dolog. De ha véget akar vetni ennek, neki kell megváltoznia. A világon semmit sem adott be a Tavaszi Cserére. És vajon a jövő hónapra készített valamit? Lefogadom, hogy nem.

Itt el kell mondanom egyet-mást a hailshami Cserékről. Évente négyszer – tavasszal, nyáron, ősszel és télen – afféle nagy kiállítást és vásárt rendeztek a munkákból, amelyeket az utolsó Csere óta eltelt három hónapban készítettünk. Voltak ott festmények, rajzok, kerámiatárgyak; mindenféle „szobrok” az épp akkor felkapott anyagokból: esetleg horpadt konzervdobozokból vagy kartonlapra ragasztott üvegkupakokból. Amit az ember beadott, azért zsetonokat kapott – a felügyelők határozták meg, a szóban forgó remekmű mennyit ér –, aztán a Csere napján a zsetonjaival „megvette”, ami megtetszett neki. Az volt a szabály, hogy csak a saját évfolyamunk munkáiból vásárolhatunk, de így is volt választék bőven, mivel a legtöbben igen szorgalmasan dolgoztunk a három hónap alatt.

Ma már tisztán látom, miért voltak olyan fontosak nekünk ezek a Cserék. Először is, a Vásárokon kívül – a Vásár valami más volt, amire később visszatérek – csak itt tehettünk szert személyes tárgyakra. Ha mondjuk fel akarta díszíteni az ember a falakat az ágya körül, vagy szeretett volna a táskájában magával hordani valamit, amit mindig kitehet maga elé a padra, a Cserén megtalálta. Ma már azt is tudom, hogy a Cserék áttételesebb módon is formáltak bennünket. Ha jobban meggondolom, döntő befolyással volt a kapcsolatunkra, hogy csak egymástól várhattuk a tárgyakat, melyek majd dédelgetett kincseink lesznek. A Tommy-ügy sokat elárul erről. Hogy az emberre milyen szemmel néznek Hailshamben, mennyire szeretik és tisztelik, sokszor attól függött, mennyire „kreatív”.

Amikor néhány éve Ruth gondviselője voltam a doveri utókezelő központban, gyakran felidéztük ezeket az emlékeket.

– Ezért is volt Hailsham olyan különleges – mondta egyszer. – Mert megtanítottak bennünket, hogy becsüljük egymás munkáját.

– Úgy van – bólintottam. – De amikor ma a Cserékre gondolok, sok minden meglepőnek tűnik. Például a versek. Emlékszem, rajzok vagy festmények helyett verseket is beadhattunk. És az a furcsa, hogy ezt mindannyian jónak tartottuk, észszerűnek találtuk.

– Miért is ne? A költészet fontos.

– Csakhogy mi most kilencévesek firkálmányairól beszélünk, irkákba körmölt, helyesírási hibákkal teli fura kis rigmusokról. Ilyen zöngeményekkel teleírt irkákra költöttük az értékes zsetonjainkat, ahelyett hogy valami valóban szépet szereztünk volna, amit kitehetünk az ágyunk mellé. Ha annyira kellettek nekünk valakinek a versei, miért nem kértük egyszerűen kölcsön és másoltuk le magunk akármelyik délután? De emlékszel, hogy ment. Eljött a Csere, és mi csak álltunk ott, nem tudtuk eldönteni, hogy Susie K. verseit válasszuk, vagy Jackie valamelyik zsiráfját.

– Jackie zsiráfjai – nevette el magát Ruth. – Istenem, milyen gyönyörűek voltak! Én is sokáig őrizgettem egyet.

A derűs nyári estén a szobája kis erkélyén beszélgettünk. Néhány hónappal az első adományozása után történt, és most, amikor a nehezén már túljutott, mindig úgy időzítettem az esti látogatásaimat, hogy odakint tölthessünk vagy egy félórát, és nézzük, ahogy a nap lenyugszik a háztetők fölött. Rengeteg antennát meg parabolaantennát lehetett látni, és néha a távolban egy csillogó vonalat: a tengert. Hoztam magammal ásványvizet meg kekszet, és csak ültünk ott, és beszélgettünk mindenféléről, ami eszünkbe jutott. A központ, ahol Ruth abban az időben tartózkodott, az egyik kedvencem: egy cseppet sem bánnám, ha végül ott kötnék ki. A szobák kicsik, de jó beosztásúak és kényelmesek. A falakat, a padlót, mindent ragyogó fehér csempe borít, amelyet a központ olyan tisztán tart, hogy a belépő szinte úgy érzi, mintha tükörterembe jutna. Természetesen nem látja a saját képét százszorosan visszatükröződni, de már-már az a benyomása, hogy igen. Amikor felemeli a karját, vagy valaki felül az ágyban, körben a csempe lapjain fölsejlik ez az alig észrevehető, árnyékszerű mozgás. Egyébként Ruth ottani szobájában nagy tolóablakok voltak, úgyhogy az ágyból is kilátott. Fel se kellett emelnie a fejét a párnáról, akkor is látta az ég hatalmas darabját, és ha jó volt az idő, levegőzhetett, amennyit akart, csak ki kellett lépnie az erkélyre. Imádtam odajárni hozzá, imádtam azokat a ráérős beszélgetéseket egész nyáron, amíg be nem köszöntött az ősz: ültünk az erkélyen, és Hailshamről beszélgettünk, meg a Kunyhókról, vagy akármiről, ami eszünkbe jutott.

– Én csak azt mondom – folytattam –, hogy abban a korban, mondjuk tizenegy évesen tulajdonképpen nem is érdekeltek bennünket egymás versei. De emlékszel például Christyre? Jó verselő hírében állt, ezért mindannyian fölnéztünk rá. Neki még te sem parancsolgattál, Ruth. Egyedül azért, mert azt gondoltuk, remek verseket ír. Csakhogy a világon semmit sem tudtunk a költészetről. Nem is érdekelt bennünket. Különös.

De Ruth nem értette, miről beszélek... vagy talán nem akarta megérteni. Meglehet, úgy akart emlékezni ránk, mintha okosabbak, érzékenyebbek lettünk volna, mint amilyenek valójában voltunk. Vagy talán sejtette, mire akarok kilyukadni, és nem tetszett neki.

– Mindannyian nagyon jónak tartottuk Christy verseit – sóhajtott fel. – De kíváncsi vagyok, ma milyennek találnánk őket. Bárcsak volna itt néhány, szeretném látni, mit gondolunk róluk. Peter B. néhány verse még mindig megvan – nevette el magát. – De ezeket jóval később szereztem, akkor már felsősök voltunk, negyedikesek. Nyilván tetszett nekem. Különben miért vásároltam volna meg a verseit? Eszméletlenül ostobák. Szörnyen komolyan veszi magát. De Christy jó volt, erre emlékszem. Érdekes, amint festeni kezdett, felhagyott a versírással. Pedig a festés sokkal kevésbé ment neki.

De térjünk vissza Tommyra. Amit Ruth annak idején lámpaoltás után a hálóban mondott arról, hogy Tommy minden baját magának köszönheti, azzal valószínűleg összefoglalta az általános hailshami véleményt akkoriban. De a megjegyzéséről eszembe jutott, ahogy ott feküdtem, hogy már alsó tagozatos korunk óta hallani boldog-boldogtalantól, hogy Tommy nem is igyekszik. És rémülten vettem tudomásul, hogy a szerencsétlen nem pusztán hetek vagy hónapok, hanem már évek óta szenvedi el mindezt.

Erről nemrégiben beszélgettünk Tommyval, és az ő beszámolója arról, hogyan kezdődtek a megpróbáltatásai, igazolta, amit azon az estén gondoltam. Szerinte Miss Geraldine egyik délutáni rajzóráján kezdődött minden. Addig a napig szeretett festeni, mondta. De aztán azon a napon, Miss Geraldine óráján elkészítette azt a bizonyos akvarellt, egy elefántot a magas fűben, és az volt a kezdet. Mint mondta, csak tréfának szánta. Sokat faggattam erről, és azt gyanítom, valójában csak a szokásos gyerekség volt, amelynek nincs konkrét oka, egyszerűen megteszi az ember. Mert azt hiszi, majd jót nevetnek rajta, vagy látni akarja, feltűnést kelt-e. És ha később magyarázatot kérnek tőle, úgy tűnik, nem volt semmi értelme. Mindannyian követtünk el ilyesmit. Tommy nem pontosan így fogalmazott, de erről volt szó, semmi kétség.

Szóval megrajzolta azt az elefántot, pontosan olyat, amilyet egy három évvel fiatalabb gyerek készített volna. Alig húsz perc alatt befejezte, és mindenki jót nevetett rajta, csak nem egészen úgy, ahogy várta. De talán még így sem lett volna baj belőle – és azt hiszem, ez a legironikusabb az egészben –, ha aznap nem Miss Geraldine tartja az órát.

Annyi idős korunkban mindannyian Miss Geraldine-t szerettük a legjobban a felügyelők közül. Gyöngéd volt, szelíd szavú, és mindig megvigasztalt bennünket, még akkor is, ha rosszalkodtunk, vagy egy másik felügyelő összeszidott. Ha kénytelen volt megróni bennünket, utána napokig különlegesen figyelmes volt velünk, mintha ezzel tartozott volna. Tommy balszerencséjére éppen ő tartotta aznap a rajzórát, nem, mondjuk Mr. Robert vagy, mint általában, maga Miss Emily, az igazgatónő. Ha bármelyikük lett volna, Tommy kap egy kis fejmosást, kényszeredetten vigyorog, ahogy szokott, és a többiek legrosszabb esetben azt gondolják, hogy gyenge vicc volt az egész. Egyik-másik diáknak talán még az is megfordul a fejében, hogy igazi bohóc. De mivel Miss Geraldine olyan volt, amilyen, a dolog másképp alakult. Ő igyekezett jóindulatúan, megértően elbírálni a képet. És mivel valószínűleg érezte a veszélyt, hogy a többiek Tommy ellen fordulnak, túlzásba esett, keresett néhány dicséretre méltó megoldást, és felhívta rájuk az osztály figyelmét. Így mindenki megneheztelt Tommyra.

– Amikor kimentünk az osztályból – mesélte Tommy –, akkor hallottam először, mit mondanak rólam. Az sem érdekelte őket, hogy hallom.

Gondolom, amikor az elefántot rajzolta, már egy ideje úgy érezte, nem tud lépést tartani a többiekkel, különösen a rajzai olyanok, mint a nála sokkal kisebbeké, s ezt úgy akarta palástolni, hogy szándékosan gyerekes képeket rajzolt. De az elefántrajz után napvilágra került minden, és most már lesték minden lépését. A jelek szerint még egy darabig megerőltette magát, de bármibe kezdett, mindenki csak gúnyolódott és kuncogott rajta. Valójában minél jobban igyekezett, annál nevetségesebb lett az eredmény. Úgyhogy nemsokára visszatért az eredeti védekezési módhoz, és szándékosan gyerekes rajzokat készített, amelyeken látszott, hogy fütyül az egészre. Attól fogva egyre romlott a helyzet.

Egy ideig csak a rajzóra jelentett neki kínszenvedést, bár ez is épp elég volt, mert az alsó tagozatban nagyon sokat rajzoltunk. De aztán egyre jobban elfajult a dolog. Kihagyták a játékokból, senki sem akart melléje ülni a vacsoránál, vagy ha mondott valamit a hálóteremben lámpaoltás után, úgy tettek, mintha nem hallanák. Először nem voltak olyan kegyetlenek. Néha hónapokig nem történt semmi, és már azt hitte, túl van az egészen, de aztán ő, vagy valamelyik ellensége, például Arthur H. tett valamit, amitől újra kezdődött minden.

Nem tudom biztosan, mikor voltak az első dührohamai. Én úgy emlékszem, mindig indulatosnak tartották, már az óvodában is, de ő azt mondta, csak akkor kezdődtek, amikor elfajult az ugratás. Mindenesetre a többiek ezektől a dühkitörésektől megvadultak, így egyre rosszabb lett a helyzet, és a szóban forgó időszakban, a felső tagozat második évének nyarán, tizenhárom éves korunkban jutott tetőfokára a zaklatás.

Aztán abbamaradt az egész, nem egyik napról a másikra, de elég gyorsan. Mint mondtam, én akkoriban nagyon odafigyeltem, úgyhogy előbb észrevettem a jeleket, mint a legtöbben. Azzal kezdődött, hogy egy ideig – talán egy hónapig, talán tovább – ugratták még, de ő nem jött ki a sodrából. Néha láttam, hogy közel jár hozzá, de valahogy uralkodott magán; máskor csak megvonta a vállát, vagy úgy tett, mintha észre sem vett volna semmit. Ez eleinte csalódást okozott, a többiek talán még nehezteltek is rá, mintha cserben hagyta volna őket. De lassanként beleuntak, és már csak kelletlenül ugratták, míg egy nap azt vettem észre, hogy már egy hete nem történt semmi.

Ez magában nem jelentett volna olyan sokat, de más változásokat is megfigyeltem. Apróságokat, mint hogy Alexander J. és Peter N. vele együtt ment át az udvaron a sportpályák felé, és mindhárman normálisan beszélgettek; vagy hogy az emberek hangja alig észrevehetően, de nyilvánvalóan megváltozott, ha róla esett szó. Aztán egyszer a délutáni szünet vége felé néhányan a fűben ültünk a Déli Sportpálya közelében, ahol a fiúk szokás szerint futballoztak. Én is részt vettem a beszélgetésünkben, de közben fél szemmel Tommyt figyeltem, és láttam, a játék középpontjában van. Egyszer buktatták, és amint felállt, letette a labdát, hogy maga végezze el a szabadrúgást. Amíg a fiúk szétszóródva vártak, észrevettem, hogy egyik legfőbb kínzója, Arthur H. néhány méterrel mögötte utánozza őt, kifigurázza, ahogy csípőre tett kézzel áll a labda fölött. Nagyon figyeltem, de a jelek szerint Arthur hiába igyekezett, nem kapott a tréfán senki. Látniuk kellett őt, hisz mindannyian Tommyt figyelték, amíg a szabadrúgásra vártak, Arthur pedig épp mögötte állt, de már senkit sem érdekelt. Tommy előreívelte a labdát, a játék folytatódott, és Arthur H. többé nem próbálkozott semmivel.

Örültem ezeknek a fejleményeknek, de nem értettem a dolgot. Tommy teljesítménye lényegében nem változott: most sem tartották „kreatívabbnak”, mint régen. Tudtam, sokat segített, hogy megszűntek a dührohamok, de nem ez volt a legfontosabb, hanem olyasmi, amit sokkal nehezebb volt meghatározni. Tommyban valami megváltozott: abban, ahogy járt, ahogy az emberek szemébe nézett, és nyíltan, kedvesen szólt hozzájuk, és ez változtatta meg aztán a többiek viselkedését vele szemben. De nem volt világos, mindez honnan ered.

Nem értettem a dolgot, és elhatároztam, hogy amint tanúk nélkül beszélgethetünk, kifaggatom. Hamarosan alkalom adódott rá, amikor az ebédnél észrevettem, hogy nem sokkal előttem áll a sorban.

Talán furcsán hangzik, de Hailshamben az ebédre váró sor volt az egyik legalkalmasabb hely a magánbeszélgetésre. Az ebédlő akusztikája tette; a magas mennyezet alatt a nagy zsivajban, ha az ember halkan beszélt, közel húzódott a másikhoz, és meggyőződött arról, hogy a szomszédjait leköti a saját beszélgetésük, jó esély volt arra, hogy nem hallgatják ki. Egyébként nem volt valami nagy választék. Gyakran a „csöndes” helyek bizonyultak a legrosszabbnak, mert bármikor hallótávolságon belül kerülhetett valaki. És ha az ember félre akart húzódni valami titkos beszélgetésre, mintha mindenki pillanatok alatt megérezte volna, és máris oda volt a lehetőség.

Úgyhogy amikor láttam, hogy Tommy néhány emberrel előttem áll, odahívtam magamhoz: az volt a szabály, hogy előretolakodni nem lehet, de hátramenni igen. Boldog mosollyal csatlakozott hozzám, és egy pillanatig szó nélkül álltunk egymás mellett, nem zavarunkban, hanem mert vártuk, hogy elüljön az érdeklődés, amelyet a hátralépése keltett.

– Úgy látom, mostanában sokkal jobb kedved van, Tommy – szólaltam meg aztán. – Mintha jobban mennének a dolgaid.

– A te figyelmedet semmi sem kerüli el, ugye, Kath? – kérdezte minden gúny nélkül. – Valóban, minden rendben van velem. Boldogulok.

– Mégis mi történt? Rátaláltál Istenre, vagy mi?

– Istenre? – nézett rám egy pillanatig értetlenül. – Ja, már értem – nevette el magát aztán. – Arról beszélsz, hogy már nem... gurulok úgy dühbe.

– Nem csak arról. Megváltozott a helyzeted. Figyeltelek. Ezért kérdezlek.

– Gondolom, felnőttem valamelyest – vont vállat. – És talán a többiek is. Semmi sem tart örökké. Előbb-utóbb beleunnak.

Nem szóltam semmit, csak néztem rá.

– Szörnyen kíváncsi vagy, Kath – nevette el magát végül. – Rendben van, azt hiszem, valóban van valami. Ami történt. Ha akarod, elmondom.

– Akkor mondd!

– Elmondom, Kath, de ne terjeszd, jó? Néhány hónappal ezelőtt elbeszélgettem Miss Lucyval. És utána sokkal jobban éreztem magam. Nehéz megmagyarázni. De mondott valamit, amitől minden sokkal könnyebb lett.

– Miért, mit mondott?

– Hát... igazság szerint talán furcsán hangzik. Én először annak találtam. Azt mondta, ha nem akarok kreatív lenni, ha valóban nincs kedvem hozzá, úgy is jó. Azzal sincs semmi baj, azt mondta.

– Ezt mondta?

Tommy bólintott.

– Tommy, ez ostobaság – fordítottam hátat neki. – Ha idétlen játékokat akarsz játszani, engem kímélj meg.

Valóban dühös voltam, mert azt hittem, hazudik, éppen most, amikor megérdemelném, hogy a bizalmába fogadjon. Megláttam egy ismerős lányt mögöttünk a sorban, és odamentem hozzá, Tommyt meg faképnél hagytam. Láttam, hogy meghökken és elszontyolodik, de miután hónapokig aggódtam miatta, becsapottnak éreztem magam, és nem érdekelt, mit gondol. A barátnőmmel beszélgettem – azt hiszem, Mathilda volt – amilyen vidáman csak tudtam, és szinte feléje sem néztem, amíg a sorban álltunk.

De ahogy odavittem az asztalhoz a tányéromat, Tommy mögém lépett. – Kath, ha azt hiszed, ugratni akartalak, nagyon tévedsz – mondta gyorsan. – Szóról szóra így történt. Ha megengeded, elmondom az egészet.

– Ne zagyválj itt nekem, Tommy!

– Ide figyelj, Kath, elmondok mindent. Ebéd után lemegyek a tóhoz. Ha odajössz, elmondom.

Szemrehányóan végigmértem, és szó nélkül otthagytam, de azt hiszem, már lehetségesnek tartottam, hogy mégsem csak kitalálta az egészet Miss Lucyról. És amikor leültem a barátnőim mellé, már azon törtem a fejemet, hogyan lopódzhatok le később észrevétlenül a tóhoz.