Bagdy Emőke

„Elmondani
a világot,
amelyben élek…”

Mojzer Kiadó

Tartalom

Előszó

Quo vadis, harmadik évezred? Honnan hová tartunk a XXI. században?

Paradigmaváltás az új évezredben

Honnan indulunk, és merre tartunk?

Hamis üdvtanok romjain

A megváltás hamis ígéretei: a New Age és a konzumizmus

„Ezo-pszicho trend”: a tudományos határőrzés kötelessége

A tudatlan racionalizmus és a redukcionista szcientizmus veszélyei

Változások a tudományos gondolkodás egyes területein

Objektív tudomány versus szubjektív hit?

A transzcendencia pusztításának és a társadalmi ideálok megsebzésének néhány következménye

Fejlődés? Úton egy világméretű  új „izmus” felé: a konzumizmus patológiája

Világunk eldologiasítása: a „lélek nélküli kultúra”

A fogyasztói mentalitás jellegzetességei

A konzummentalitás dehumanizációs vonásai

Alanyiságunk elvesztése

Uniformizáció

Haszonelvű működés és működtetés

A fogyaszthatóság mint elv

Individualizmus

Identitászavarok, pszeudoidentitás

Identitásrablás ifjúkorban a zene útján

A biztonság illúziójának kiszolgálása

A kultúra globalizálása

A halálhoz való viszony eldologiasodása

Hit, spiritualitás, vallás

Spirituális szükséglet, vallásosság

A pszichológia útja a spiritualitás kizárásától az újrabefogadásig

Hit és vallásosság viszonya: fogalmi, jelentésbeli megközelítések

A vallásértelmezés és a spiritualitás jelentés-összefüggései

A rendszeres vallásgyakorlat összefüggése a pozitív egészség-magatartással és -állapottal

Konklúzió

Új világszemlélet és emberkép nyomában: krízis és megújulás

Holografikus univerzum

Az emberi valóság új szemlélete

A test–elme és a pszichoszomatikus hálózat

A kültakaró mint határ. Az érintés szerepe

A gyógyítómunka számára felhasználható üzenetek

Konfliktus, válság, distresszállapotok, megküzdés, kilábalás, túlélés

A konfliktus, válság, distresszállapotok jellemzői, összefüggései

Normatív, azaz természetes fejlődési krízisek

Akcidentális, véletlen-váratlan krízisek

Megküzdés, kilábalás, megújulás

A család jövője, a jövő családja

A család mint szociális uterusz, biztos bázis

Válságban van-e a család intézménye? Milyen jövő vár a ma családalapító fiatalokra és a következő nemzedékre?

Az életadó két nem: férfi és nő mint családteremtők

A családra vonatkozó vélekedések, a család mai helyzete

Demográfiai válság: a család mentőövfunkciója

Mit várunk manapság a családtól?

A család mint boldogságforrás

Önismeret, identitás, önmegvalósítás

Az önismeret fogalma

Az önismeretre vonatkozó hiedelmek és tévedések

A valódi önismeret

Ego, szelf, identitás: a személyiség kibontakozásának útja

A vertikális, „szellemi” létszint felépítése

Identitásszerveződési problémák és zavarok

Gondolatok a szeretetről

Az identitásépítés jelenéről és a nemzeti identitás kérdéséről

Az önmegvalósítás mint önaktualizáció

„Az emberélet útjának felén”. Az életközépi krízis: átélések, tévutak, kiutak

Érvényes-e az „életközépi krízis” fogalma?

Az életközépi normatív krízis

Levinson modellje a „középső felnőttkorról” és az életközépi krízisről

Az életközépi válság jellege és lefolyása

Az életközépi krízis mint egzisztenciális válság

Betekintés jeles személyiségek önvallomásaiba: az egzisztenciális krízis arca

Az életközépi krízis megoldási kísérletei

A kiszabadulás, krízisfeloldás esélyei: hogyan tovább?

Összefoglalás, konklúzió

„Múlttá lett a jövőm…” – az idősödés. Az öregséghez vezető lelki folyamat néhány jellemzőjéről

Az idősödés mint folyamat

Öregedési krízis: küzdelem az integritásért

Megérkezés az öregségbe: egyensúlyi helyzetek, létlehetőségek és boldogságforrások

Szubjektív záradék: reményteli kitekintés

Zárszó

Mi is történik velünk? Merre tart ez a világ?

Hivatkozott irodalom

A kötetben idézett szépirodalmi művek

Impresszum

Előszó

A könyv címét egykori tanítómesterem sugallta. Az egyik interjúban a tanítványai megkérdezték Mérei Ferenctől, voltaképpen miért alkotott, kinek írt? Válasza ez volt: „Elmondani a világot, amelyben élek, azoknak, akiket szeretek… ez volt a célom.” Amikor erre a könyvtervemre gondoltam, rádöbbentett, hogy én éppen ezt szeretném. Ezért választottam ezt a címet. Nem életrajzot, nem naplót vagy memoárt írok, nem akarom, hogy rólam szóljon ez a könyv, hanem csak arról, hogy milyennek látom azt a világot, amelyben élünk, és magam is élek, hogyan értem és értelmezem történetünket, történelmünket. A nézőpontom mindvégig szakmai, a könyv fejezeteinek tényanyaga szakirodalmi megalapozottságú, a szerkesztése azonban az én látásmódomat tükrözi, álláspontomat és véleményemet fejezi ki. Pszichológus identitásom és több mint ötvenéves klinikai, pszichoterápiás praxisom tapasztalatai szövődnek bele a tények taglalásába. A témák viszont már aszerint követik egymást, ahogyan a fontosságokat elrendezem, ahogyan a világról gondolkodom, és a történéseket értelmezem.

Írok, mert szeretem a fehér lapon megjelenő sorokat, elképzelem az Olvasóimat, akiket érdekel, amit üzenek. Mintha csak itt lennének, hozzájuk kötő köldökzsinór nekem az írás, főként élő kapcsolatok híján, karanténban, abban a megszenvedett izolációban, amelybe az egymás életét óvó szándék fegyelme szorított be.

Noha szeretném, ha szeretnék a könyvemet, hiszen közérdekű, mindnyájunkat érintő dolgokról írok, tisztában vagyok azzal, hogy „más a térkép, és más a táj”, nem kívánhatom, hogy bárki is az én látásmódom szerint lássa vagy értelmezze a világot. Csak remélhetem, hogy vannak és lesznek velem együtt gondolkodó kortársaim, sorstársaim, olyan kollégák, tanítványok, utódok, akik együtt tudnak velem tartani az ezredfordulóról visszanéző és a XXI. századot fordulópontnak, krízises évszázadnak tekintő világképem érvényességének megerősítésében. Mindazáltal nekem tulajdonítható „tévedéseim” nem a szaktudományos tételek, tények területén, hanem szubjektív kitekintéseimben és értelmezéseimben fordulhatnak elő, ezek a másként gondolkodók számára minősülhetnek tévedésnek. Magam mégis kitartok amellett, hogy így látom és gondolom. A tények vitathatatlanok, a magyarázatok, értelmező vélemények különbözhetnek. A vélekedések sokfélék lehetnek, e tekintetben nagy szükségünk van a toleranciára, ennek művelésére is, nem csupán az elvárására.

Bizalommal adom át a könyvet mindazoknak, akik szívesen összevetik saját véleményüket az enyémmel, és így virtuálisan is szellemi partnerei lehetünk egymásnak. Reménykedem, hogy közös egyetértési pontunk még legvégső esetben is adódik: legmagasabb érték az élet, és közös felelősségünk ennek megóvása, védelme.

„Gondolj merészet és nagyot,

És tedd rá éltedet:

Nincs veszve bármi sors alatt

Ki el nem csüggedett.”

Vörösmarty sorai legyenek mindvégig bátorító erők a krízisekkel való találkozásaink során! Életbátorságot kívánok mindnyájunknak!

Quo vadis, harmadik évezred? Honnan hová tartunk a XXI. században?

Paradigmaváltás az új évezredben

A harmadik évezredbe fordult életünk első évtizedeire rátekintve kétségkívül láthatjuk, hogy sokirányú világgazdasági, népesedési, politikai, természeti és egészségügyi katasztrófákkal jelzett, válságos korszakba kerültünk. Fenyegető tapasztalatokon alapuló paradigmatikus világképváltozásnak, valamint tudományos szemléleti fordulatnak a küszöbén vagyunk. Az „átfordulás”, a hegeli értelemben vett „megszüntetve megőrzés” (Aufheben) elkerülhetetlennek látszik. Mit kell magunk mögött hagyni, és mit viszünk magunkkal tovább mindabból, amit az előző századok emberi sorsunk, történelmünk évgyűrűibe véstek?

Szellemi utunk középpontjában mindvégig az ember áll. Az a lény, aki mesterségesen létrehozott világában a tudományt a szolgája helyett veszélyes hatalommá, potenciális szörnnyé tette, és despiritualizálva önnön valóját, károsítja azt a Földet is, melyet lak helyül kapott. Jelenünkben pedig szembesülni kénytelen egy világjárvány életpusztító veszélyével is. A bizonytalanság életünk állandó társává vált.

Hol is tartunk most? Jókai Anna Ima 2000 küszöbén című versében ezt válaszolta:

„Isten, elegáns, formatervezett koffereinket nézd majd szánakozva

mert voltaképpen szörnyűségeket cipelünk bennük:

a kilyukasztott ózonpajzs

a felszabadított atom

a magunkra eresztett AIDS

mintadarabjai, csinosan cédulázva – minket kétezren túl is

elkísérnek.

Ezek a szerzemények; tetszetős, tudományos rendbe rakva.

Hozományunk pedig a jobb sarokba hanyagul begyűrve:

a rongyolt gyermeki ing

a gubancolt védőháló

a berozsdált iránytű

az elhalványult képmás

az összefirkált tereprajz

a rabbá tett szabadság

a félreértett egyenlőség

a fölhígított testvériség

tekints ezekre is, Isten!”

Az ezredfordulóra már válságossá „egységesült”, „globalizálódott, posztmodern” világ vesz körül bennünket. Olyan eredménye ez az emberiségnek, amelyért évszázadokon át szívósan dolgozott, noha ellentétes szándék, a fejlődés szolgálatának eszméje vezette. A folyamat már akkor kezdetét vette, amikor Galilei kvantitatív szigora, Descartes dualizmusa, a karteziánus racionalizmus és a francia felvilágosodás szellemi ütközetben nyert csatát.

A tudomány nevében száműztük mindazt, ami nem objektív, nem mérhető vagy matematikailag nem kifejezhető. Lélek, szellem, hit, érték, minőség, a létezés spirituális vonatkozásai kiszoríttattak, és fölösleges ballasztként kivetésre ítéltettek a ráció és objektivitás szellemében. A megismerés ősi útjai többé nem bizonyultak tudományosan járhatónak. A gnózis, mely a megismerés tárgyával szeretetteli viszonyban áll, és mint átszellemítő folyamat a tárgy iránti felelősséget is magában foglalja, felejtésre került. A gnózis felfokozó ismeret, egyszerre tény és személyessé integrálódó jelentés, bevilágító fáklyafény az összegyűjthető tények, adatok sok-sok gyertyájával szemben. De még a bevilágító felismeréseket hozó intuíció is tudománytalannak, haszontalannak, lebecsülendőnek minősült. Győzött az anyagelvűség és a mérhetőség, a számok törvénye. A valószínűségelméleti megalapozottságú matematikai statisztikához szükséges tudományos „emberminták” elnyelték az egyedek páratlan egyszeriségének kincseit, hiszen „egy emberből nem származhat tudományos eredmény”. Az angol empirizmus, Bacon, Hume és Locke tapasztalatközpontú világképe „szentségévé”, szellemi forrásává vált a pozitivista empirista XX. századi megismeréstudománynak. A materializmus anyagelvű röghöz kötöttségének fogságában megszülethetett a degradáló tétel: „A szellem semmi”. A „megsemmisítő” destrukció erői lábra kaptak.

A tudományos lélektan keretében a XX. század során többek között olyan személyiségelméletek születtek, melyekben az embert vagy tanuló géppé, vagy ösztönvezérelt lénnyé alacsonyították le. Skinner, a viselkedéstudomány (behaviorizmus) világszerte ismert pszichológusa például azt állította: „a pszichológiának le kell tudni mondania olyan metafizikai fogalmakról, mint teleológia, meg kell fontolni magát a célokra való könnyelmű hivatkozást is. Le kell tennie (mármint a pszichológiának) arról, hogy az emberi viselkedést érzésekre, elmeállapotokra, jellemvonásokra, az emberi természetre vezesse vissza. Az olyan metafizikai koncepció, mint önaktualizáció, teher a tudományban, mert nem tehető kísérlet, ellenőrzés tárgyává” (idézi Pléh 2010, 479. old.). Az embert cselekvésre ösztönző legnagyobb hatalommá olyan hajtóerők léptek elő, mint például Freud modelljében a szexuális libidó, az érzéki fajfenntartó ösztön, vagy akár a hatalomvágy, amint azt Adler tanai hirdették. Freud rendszeréből az értékvilágában degradált ember tekint vissza reánk: a normalitáshoz elegendő szeretni és dolgozni tudni. Akinek az élet értelmére irányuló kérdései vannak, az neurotikus komplexust hordoz – állította.

La Mettrie tizennyolcadik századi „embergép” modellje kísért a kondicionálással, a programozott idegrendszerrel mindenre képessé tehető, korlátlanul tanítható emberi ideálban, melynek agya egy különleges komputer kapacitásával rendelkezik. A „mesterséges intelligenciát” a számítógép és az agy Neumann János-féle analógiaelve állítja elénk az „embergép” eme új változatában. A robotika tudománya által létrehozott gépembert lehet ugyan tanulmányozni, de nem lehet szeretni. A tudomány kívánalmai szerint nem is kell. Distancia, neutralitás, távolságtartó megfigyelés, precíz kísérletezés, adatgyűjtés és folyamatos objektivitás szükségeltetik, melyben a szubjektivitás kártékony és veszedelmes. Az alany ebben a világban objektummá, tárggyá válik, ember mivoltát elveszíti. Az alanyiságától megfosztott, tárgyiasított egyén többé nem „egy-én”, énjének páratlansága közömbös, csak megfigyelendő, szem elől nem tévesztendő objekt, „szem-ély”, azaz szemügyre vehető lény, száz is lehet belőle, lényegileg ugyanaz.

Az adatokat, a tényeket, az „egzakt” ismereteket követelő karteziánus tudomány kísérletező világfelfedezői vagy az angol empirizmuson nyugvó pozitivista tudomány jelenkori képviselői (a megfigyelést szentté avató tudósok), de napjaink kognitív tudományának apostolai is a szubjektivizmust tartják a legkártékonyabbnak. Semlegességet, tárgyszerűséget, elfogulatlanságot, kívülállást követelnek. Ez a neutralitás előfeltétele az objektivitásnak. S noha ez nem lehetséges, mert még a legszigorúbb tényeken alapuló kutatást is előfeltevéseink, elvárásaink teszik „szennyezetté”, de nem lehetséges a „tiszta” kísérletezés sem, hiszen a beavatkozó (kísérletező vagy megfigyelő) a megfigyelendő jelenségnek részévé válik (Heisenberg-féle határozatlansági reláció), mégis fennmaradt az objektív tudomány karteziánus, pozitivista-empirista kritériumrendszere és minden más megismerési úton keletkező tudás tudománytalannak, érvénytelennek minősítése.

Ami kétségtelen, hogy a newtoni mechanikai világkép alapjaiban megrendült. Az anyagelvű, dehumanizált, elidegenedett világ- és emberszemlélet hanyatlásának tanúi vagyunk, egy új, rehumanizálódó, emberiesítő, átszellemítő (spiritualizált) valóságkép lassú újraépülésének reményében. Ebben a válságtelített korszakban fizikusok, matematikusok, tudósok sora foglalkozik egy új „világelmélet” megalkotásával, amely előremutató lehetne a túlélési jövő és emberhez méltó élet tervezéséhez (Varga 2010). A GUT (Great Unification Theory) megalkotása azonban utópia, sőt lehetetlen. Gödel nemteljességi tétele bizonyítja, hogy elvileg képtelenség olyan tudományos, fizikai, filozófiai metaelméleti rendszer kidolgozása (sőt egy ilyen puszta feltevése is), mely adott kereteken belül minden lehetséges kérdésre hiteles választ tud adni – a jelenre, a távlatokra, sőt arra is, hogyan képes önmagát átformálni (Válóczy 2010). A transzdiszciplináris, mindent átfogó világmagyarázat boldogító ígéretéről tehát le kell mondanunk, noha vágyakozunk olyan átfogó tan létezése után, amely hozzásegíthetne az élet megértéséhez, és lehetővé tenné jövőnk biztonságos tervezését. Az azonban bizonyos, hogy önpusztító irányba haladó létezésünk változást, új irányvételt és életgyakorlatot követel.

Honnan indulunk, és merre tartunk?

Messziről indulunk, hogy a visszakötés (religió) végbemehessen, hogy rehumanizáljuk, emberiesítsük (emberért valóvá, embert szolgálóvá tegyük) azt a holt világgépezetet, amit a newtoni világkép, Galilei tudományeszméi, a racionalizmus, a „felvilágosodás” tett csontvázszerűen objektiválhatóvá, egyszersmind életidegenné. „Az ész az isten, melly minket vezet, Az ő szavára minden meghajul” – írta Berzsenyi Dániel. A ráció gőgje az emóciók tagadását, a bal agyfélteke uralmát hozta létre. Noha az elmúlt évszázadok teremtő értékeit túlnyomórészt a tudományos racionalizmusnak és pozitivista tudománykultusznak köszönhetjük, mégis szembesülnünk kell azzal, hogy a felfedezett és uralmunk alá gyűrt gigászi erők fékező humán érték-ellensúlyok nélkül elszabadult, ember- és életellenes szörnyetegekké válhatnak. A kizsákmányolt természet lázadásának pusztító nyomaira környezetgyilkos embertelenségünk tükreiként tekinthetünk. A történelem súlyos eseményeiből a gyilkossá aljasult ember néz vissza ránk.

Korunk uralkodó gondolkodásában a világegész matériabázisú, pénzmammon irányítású, Isten és ember nélküli (embertelen). Materiálisan érdekvezérelt, gépezetes működésében nem veszi észre, vagy éppenséggel elrejti annak a tudomásulvételét, hogy léteznek más valóságelvű kultúrák, kontinensek, szellemi irányok, sőt a tudományon belül – vagy azon túl – olyan hitrendszerek és eszmeáramlatok, amelyek a nagy egészből nem zárják ki sem az Istent, sem az embert a maga lényegi mivoltában, sem az emberiséget az élet fenntartásának feltétlen tiszteletében (Capra 1997). Az elmúlt évszázadban győzött a radikális dehumanizáció, ennek következtében az elméleti antihumanizmus. „A formalizált embertelenség együtt jár embertelen igazságok elfogadásával” (Varga 2010, 5. old.).

Korunk tragikus létélménye, hogy felmorzsolódtak azok az értékek, amelyek az élet biztonságát és kereteit nyújthatnák. Nincs, ami szívet melengető, maradéktalan örömöt szerezhetne. A mindennapi élet lélektelen, elgépiesedett, érzelemszegény, boldogsághiányos, önreflektív tudatosság nélküli, reménytelen, célját-értelmét illetően kiüresedett. Az életgyakorlat robotizálódott, a munkára fordítandó idő felfalja a magánéleti időt. A kronosz személytelen könyörtelenséggel halad, és elnyeli a khairoszt, a váratlan örömöket, szépségeket ígérő szubjektív időt.

Míg euroatlanti valóságunk permisszív agresszivitással, médiautak (reklám) befolyásoló manipulációjával korlátlan mennyiségben önti ránk a fogyasztói álértékeket, hamis örömpótlékokat, és a „bőségkór” (affluenza) telítődési jelenségeivel szembesít, addig más kontinenseken, Afrika, Közép- és Dél-Amerika, Ázsia területén több milliárd ember számára a túlélés, az alapvető életszükségletek kielégítése az életcél. Számukra az életben maradáshoz minimálisan szükséges javak megteremtése is rendkívüli erőfeszítésbe kerül.

Hamis üdvtanok romjain

A kommunista világrendszer üdvtanának és mitológiájának összeomlása lemeztelenített új valósággal szembesített. Történelmi hazugságokra derült fény. Súlyos embertelenségeket fedő álarcok hullottak le, elhallgatások kaptak ismét hangot. Az emberi önvédelem által elrejtett titkok feltárulása leleplezte az angyalarcú ideológia sátáni valóságát.

A Gonoszt a kommunista üdvtan saját projekciójaként a kapitalizmus, majd az imperializmus képviselte. Ezek sátáni hatalmával való viaskodást a kommunista párt nevű démiurgosz („isteni építőmester”) tekintette fő feladatának. Hittételeket fogalmazott meg, szent üggyé tette az osztályharcot az elnyomottak felülkerekedésének és győzelmeinek szüntelen ígérgetésével, a Kánaán elérésének valóságképként lebegtetésével. Ezenközben – mint hatalmi erő – kitartó szívóssággal fáradozott az egyéni és közösségi identitáshatárok lebontásán, elszakítva az embert társas összetartozásának közösségi megtartó erőitől, hogy manipulálhatóvá, védtelenné tegye, és fogékonyabbá váljék a saját hittételei iránt. Az összetartozás, kötődés mélyen emberi szükségletét használta fel üdvtanának hívőtoborzására.

Az anyagelvű világ gazdasági erőinek hatalmára építő ideológia az emberi létezést materializáltan, röghöz kötött létszinten kezelte, mélyen eltemetve, megtagadva az életünknek értelmet, jelentést adó értékeket, az ember létezési lényegét, a kölcsönös egymásra utaltság törvényét és az ennek szolgálatában álló genuin altruizmust, az egymást élni segítő összetartozást. A romokon kell újraépítenünk új, segítő, emberközpontú világot, kiásva az eltemetett értékeket, feltámasztva a megtartó erőket. Ezekről azonban az új, kapitalista konzumvilág is ítéletet mond, mert éppúgy nincs szüksége a valódi autonómiával rendelkező, közösségi emberre, mint a kommunizmusnak. Sokféle izmus közül a világhálót alkotó konzumizmust Dietmar Mieth, a Tübingeni Egyetem teológus professzora hedonista fasizmusként aposztrofálta, kifejezve rejtetten ható kényszerítő hatalmának destruktivitását (bővebben Bagdy 2002b).