A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Meghan March: Beneath This Ink (Beneath #2), 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vágy-trilógia 1–3., 2017–2018

Vigyél magaddal, 2018

Véletlen szeretők, 2018

Mr. Mount bűnös élete, 1–3., 2018–2019

Kísértés 1–3., 2019–2020

Bűn-sorozat 1–3., 2020–2021

Legenda-sorozat 1–3., 2021

Magnolia tánca 1–2., 2021–2022

Forge-sorozat 1–3., 2022

Az álarc mögött (Tetováltak 1.), 2023

Copyright © 2015 by Meghan March LLC

All rights reserved.

Hungarian translation © Goitein Veronika, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bartók Flóra

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-05-1

1. FEJEZET

Con

– Ezt tudod vállalni, Con? – kiáltotta Delilah a szalon bejárata felől.

Felálltam az asztaltól, és hátravetettem a hajam. Túl hosszú volt már. Le kellett volna vágnom, de a fodrásznőm múlt héten a farkamra ugrott, és most ezek után inkább nem akartam ollóval a kezében a közelembe engedni. Nem volt oda a „nem megyek vissza, ha nincs miért” mentalitásomért. Fogalmazhattam volna finomabban is, de minek keltettem volna benne reményt, ha már akkor majdnem elfelejtettem a csajt, amikor levettem az óvszert. Nem volt időm szarságokra, és nem szerettem, ha félreértenek, ezért mindig azt mondtam, amit gondoltam. A nőknek nem igazán tetszett ez az őszinteség. Valószínűleg azért, mert nem egyezett azzal, amit hallani akartak. Ez az ő bajuk.

Felálltam, és a hátsó szoba ajtajához indultam. Ideje találkozni a legújabb vendégemmel.

Ha még egyszer rá kell varrnom valami idióta kölyökre, hogy „YOLO”, lehet, hogy végleg leteszem a gépet. Az ilyen gondolatoktól idősebbnek éreztem magam harmincegynél.

Körbenéztem a szalonban, az új kliensemet keresve. Szerencsére rég megtanultam visszafogni a reakcióimat, különben most lehet, hogy felkiáltottam volna.

Nem egy kölyök volt.

Arra a testre bűn lett volna „YOLO” feliratot varrni. Lehet, hogy nem emlékszem az együtt töltött esténkre, de arra emlékszem, hogy másnap reggel szökni próbált a hálószobámból. Úgy dobáltuk a jelzőket, mint a gránátokat. Csoda, hogy mindketten megúsztuk sérülés nélkül. Még ezzel az emlékkel a fejemben is szólnom kellett a farkamnak, hogy csillapodjon.

Esélyem sem volt Vanessa Frostnál. Egy másik világban élt. Túl jó volt hozzám a gimiben, túl jó volt hozzám két éve, és ugyan a tetoválószalonomban állt, még most is túl jó volt hozzám, és szerintem ő vallaná ezt be elsőként. Nem tudtam rájönni, hogy került aznap este az ágyamba. Nem azért, mert az ágyam nem látott pénzes csajokat… Látott az bőven, de nem olyanokat, mint ő. Vanessa elegáns volt, mint Grace Kelly. Joy Leahy kedvenc filmje a Fogjunk tolvajt volt, Grace Kellyvel, ezerszer láttam, és Vanessa rá emlékeztetett.

A platinaszőke haját valami bonyolult kontyba tűzte, a bézs színű kosztüm szoknyája pedig szépen a testéhez simult. A tökéletesen manikűrözött ujjaival babrálta az arany karkötőjét. A farmerom kényelmetlenné vált a rózsaszín blúza alól átsejlő rózsaszín csipkemelltartó láttán.

Idegesített a reakcióm.

Tudod, milyen érzés végre megkapni azt, amire mindig is vágytál, de nem emlékezni rá?

Elviselhetetlen. El akartam küldeni, de a lelkem mélyén sokkal inkább fel akartam vinni az emeletre, le akartam vetkőztetni, és az ágyhoz akartam kötözni, hogy addig ne mehessen el, amíg nem végeztem, ami lehet, hogy örökké tartott volna. Ez a gondolat, ez a gyengeség nagyon az idegeimre ment.

– Sosem gondoltam volna, hogy újra látlak. Mit tehetek érted, hercegnőm? – kérdeztem gúnyosan.

Elengedte a karkötőjét, és a kék szemével az enyémbe nézett. A nyelve hegye kibújt a rúzsozott, tökéletes, telt ajka mögül. Kissé elveszettnek és idegesnek látszott, pedig a csendes, dögös önbizalmával vonzott magához. Legalábbis addig, amíg azon az átkozott reggelen el nem mondta, hogy mit gondol rólam.

– Beszélni szeretnék veled.

Összeráncoltam a homlokom. Ez új volt. Még sosem keresett.

– Csak nem?

– Van öt perced?

Visszatértek hozzám a szavai, amiket akár magamra is tetoválhattam volna.

Ezt megismételni? Elment az eszed? Azt sem értem, hogy kerültem ide. Ez soha többé nem történhet meg, és senki sem tudhat róla. Senki.

Most pedig szívességet akar kérni?

– Ebben a szalonban csak akkor van időm nőkre, ha tetoválom őket, vagy ha térdelnek. Vagy ha hanyatt vágják magukat.

Tudtam, hogy tuskó válasz volt, de minden bizonnyal erre számított. Baszki! Bárcsak emlékeznék. Akkor végre továbbléphetnék.

Már vártam, hogy megforduljon és elsétáljon, de meglepett.

– Inkább a tetkó.

A szemöldököm majdnem a fejem búbjára szökkent.

– Komolyan? Mire gondoltál? – hallható volt a hangomban a hitetlenség.

Kicsit gondolkodott, mielőtt válaszolt.

– Egy fleur de lis-re – mondta, és az ujjaival megmutatta, hogy mekkora legyen, majd a csípőjére bökött. – Ide.

– Viccelsz?

– Nem.

Felkunkorodott az ajkam csücske, de visszafojtottam a mosolyom. Azért volt a szalonban, mert akart tőlem valamit, méghozzá annyira, hogy hajlandó volt előttem félmeztelenre vetkőzni, és a kezem alá feküdni.

Érdekes.

– Akkor gyere, szépségem.

A szobámba vezettem, és becsuktam az ajtót.

Le akart ülni, de megállítottam. Tudni akartam, hogy mennyire fontos neki, amiért jött.

– Dobd le a szoknyád.

Felkapta a fejét.

Igen, gondoltam, hogy erre felfigyelsz.

– Még tőlem sem várhatod el, hogy a ruhádon át tetováljalak.

Fagyossá vált a tekintete.

– Rendben. De figyelned kell arra, amit mondok.

– Ez így fair. Dobd le a szoknyát, és hallgatlak.

Ez nem jelentette azt, hogy megkapja, amiért jött, de szívesen meghallgatom, ha ezért leveszi a ruháit. Jézusom, de szánalmas vagyok! Ennyire el lennék keseredve? A legtöbb nőnek csak biccentenem kellett, és repültek a ruháik. Nem voltam beképzelt, de tudtam, hogy milyen hatással vagyok a nőkre a százkilencven centimmel, a tetkóimmal és a testalkatommal.

Megfordultam, és összeszedtem a cuccaimat. A fejemből a vér lefelé indult, amikor meghallottam a cipzárját lecsusszanni. Képek jelentek meg a fejemben, ahogy meztelenül előredől az ágyamban, a hátsóját pedig pirosra fenekelem. Nem tudtam, hogy emlékek voltak-e, vagy csak fantáziáltam.

Baszki! Ekkora merevedéssel nem fogok tudni tetoválni.

Nem tudtam megállni, hogy ne nézzek hátra a vállam felett, de az apró rés a blúza és a szoknyája között nem az a meztelenség volt, amire számítottam.

Aztán a szavai helyre tették a libidómat.

– Arra akarlak megkérni, hogy adományozz az L. R. Bennett Alapítványnak egy bizonyos telket, amit a szüleid hagytak rád.

Ökölbe szorítottam a kezem. Szóval, ezért jött. Gondolhattam volna. Gondoljunk a Bill Gates Alapítványra, csak egy jóval kisebb skálán, és megkapjuk az L. R. Bennett Alapítványt. A legnagyobb New Orleans-i jótékonysági szervezetet, amit Vanessa anyjának az emberei üzemeltetnek.

A bennem fortyogó düh a felszínre tört.

– Azért jöttél, hogy pénzt kérj? – Még egyszer hallanom kellett a kérését.

Megrázta a fejét, a tökéletesen beállított haja mozdulatlanul maradt.

– Nem. Nem pénzt. Földet. Van egy telketek az alapítvány telkei között. Jogi hiba történt a papírmunkában, amely szerint az alapítványé a telketek egy része. Ez eddig nem volt gond, mert az összes épület üres. Talán már hallottad, hogy az L. R. Bennett Alapítvány belekezdett az új iroda és nonprofit inkubátor megépítésébe. Az építészmérnök feltételezte, hogy az összes telek a miénk, és ahhoz mérten készített alaprajzot – mondta az összekulcsolt kezét bámulva.

– Ha jogi gondjaid vannak, keress egy ügyvédet.

Vanessa felnézett rám.

– Nincs időm a bevett úthoz. Hónapokba telne. Már le van szervezve a bontás.

– Akkor tegyél egy ajánlatot a telekre.

Az ajkába harapott.

– Kilépnék a keretből. Ugyanúgy, mintha újrarajzoltatnám a tervet az építészmérnökkel – mondta idegesen. – Hidd el, nem lennék itt, ha találtam volna alternatívát.

Legalább őszinte, gondoltam.

– És miért gondolod, hogy segítek rajtad? – Megfeszült, mintha egy megírt beszédre készült volna. Valószínűleg tényleg alaposan eltervezte, mit fog mondani.

– Mert a rossz híred ellenére, azt gondolom, hogy érdekel a közösséged jólléte, és ez a projekt nagy segítség lesz New Orleans számára. Felejtsd el az irodákat. Az épületnek az a része, ami a ti telketeken lesz, új nonprofit szervezeteknek fog otthont adni. Jót akarunk tenni. Van egy omladozó épületed, amit sok pénzbe kerülne felújítani vagy lerombolni. Most itt a lehetőség, hogy megszabadulj tőle. Ha átadod, leírhatod az adódból, és tudhatod, hogy segítettél a közösségen.

Megfeszítettem az állkapcsom. Minden erőmre szükség volt, hogy visszafojtsam a haragomat.

– Nem semmi, hogy volt képed ezt megkérdezni, és nem csak azért, mert simán eladhatnám azt a kurva telket, jó drágán.

Lenézett a padlóra.

– Nem könnyű ez nekem, Con. Szükségem van erre, különben oda az egész projektem.

– És ez engem azért érdekel…, mert… Miért is?

Felállt.

– Ennek semmi értelme. Nem is tudom, hogy mit gondoltam.

A falnak dőltem.

– Akkor miért jöttél?

Felhúzta a cipzárját, és megigazította a blúzát. Újra elegáns és összeszedett volt, és túl jó hozzám.

– Ez az egyetlen esélyem arra, hogy bebizonyítsam, képes vagyok az alapítvány vezetésére. Gyakorlatilag bármit megtennék, hogy sikeres legyen a projekt. Még téged is felkerestelek.

Átsietett a kis szobán, és az ajtófélfára tette a kezét. A perverz énem nem akarta, hogy csak úgy elsétáljon. Bejött ez a helyzet. Szüksége volt rám. Váratlan ajándék volt, és nem akartam elpazarolni.

– Bármit? – kérdeztem.

Megállt, és lassan visszafordult felém. A tekintete aggódó volt.

Mi van? Talán azt hitte, arra fogom kérni, hogy szopjon le? Egy pillanat erejéig azon aggódtam, hogy megtette volna. Nem hagytam volna, hogy kurvát csináljon magából, még ha hajlandó is lett volna rá. Jobb volt ennél, és meglepő módon én is.

– Összepiszkoltad már valaha a kezed ezekben a projektekben, amiket szponzoráltok? Vagy csak csekkeket írsz a kastélyodból, és hagyod, hogy mások dolgozzanak?

Láthatóan megfeszült.

– Nem csak csekkeket írok. Sokkal többet teszek.

– Bizonyítsd be.

– Hogyan?

Levettem a pultról egy névjegykártyát, és a hátuljára írtam egy címet.

– Holnap háromkor legyél ott – a blúzára és a szoknyájára néztem –, és valami olyan ruhát vegyél fel, amit nem félsz összekoszolni.

Óvatosan, a sarkánál fogva vette át a kártyát, mintha nem akart volna olyasvalamihez érni, amihez közöm volt.

– Menni fog, hercegnőm?

Nem válaszolt, csak kiment az ajtón, mint aki alig várta, hogy elmenekülhessen a közelemből.

Eltűnődtem, vajon megjelenik-e. Volt egy olyan érzésem, hogy igen, de ez úgyis kiderül.

2. FEJEZET

Vanessa

Ahogy ültem a kocsimban az elhagyatott raktár előtt, a következő szavak jutottak eszembe: alku az ördöggel. Ötödször is megnéztem a névjegykártya hátulján lévő címet. Con kézírása meglepő módon teljesen olvasható volt. Sőt. Már majdnem művészi. Sokkal szebb volt, mint az enyém. Nem lehetett eltéveszteni a címet, ami azt jelentette, hogy jó helyen vagyok. Az út teljesen üres volt, és eltűnődtem, hogy meglesz-e még a Mercedesem, amikor visszajövök érte.

Mostanra már bármit hajlandó voltam feláldozni az ügyem érdekében.

Ez a projekt volt az én babám. Az egyetlen lehetőségem, hogy megmutassam a vezetőségnek és a leköszönő igazgatónak, hogy képes leszek átvenni a helyét, amikor az év végén nyugdíjba vonul.

Mint a Bennett család utolsó sarja, jogosan engem illetne a pozíció, de a vezetőség szkeptikus volt. Nem hiszik, hogy egy harmincéves nő képes lesz megbirkózni az igazgató feladataival. A nagybácsikám, Archer Bennett volt a jelenlegi igazgató, és hajlandó lett volna egy kívülállónak átadni a helyét. Ő vetette fel, hogy én intézzem az adománygyűjtést, a tervezést és az építkezést, ezzel tesztelve a talpraesettségemet.

Ha nem végzek a projekttel határidőn és az anyagi kereten belül, esélyem sem lehet megkapni az igazgatói posztot. Nem számítana, hogy az a bizonyos jogi hiba a hatáskörömön kívül esik. Csak az számít, hogy nem vettem észre, mielőtt az építészmérnök befejezte a tervrajzot. Archer Bennett szerint, ha valami balul sült el a felügyeletem alatt, az csakis az én hibám lehet. Ezzel egyetértettem, de ez azt is jelentette, hogy ha nem sikerül meggyőznöm Cont, akkor végem van.

Istenem! Amikor megkérdezte, hogy tényleg bármit megtennék-e, ledermedtem. Mit csináltam volna, ha meg akarja ismételni azt az estét? Teljesen szét voltam esve a piától, de még így sem tudtam kiverni a fejemből. Könnyű volt azt mondani, hogy csak egy tökrészegen elkövetett hiba volt, de ez nem állította meg a visszatérő, élénk emlékeket.

Legbelül talán azt akartam, hogy Con tényleg egy ismétlést kérjen. Akkor lett volna okom újra átélni a dolgot. Máskülönben nem történhet meg. Ha a józan paraszti eszem nem, akkor a büszkeségem állít meg. Olaj és víz voltunk. Azon az estén viszont benzin és tűz lettünk. Néha még mindig elpirultam, ha arra gondoltam, hogy mit csinált velem. Hogy mit hagytam, sőt, kértem, hogy csináljon. Nemcsak, hogy elpirultam, de néha attól féltem, hogy bugyit kell váltanom az ilyen gondolatok után. Megráztam a fejem. Világos volt, hogy csak én emlékeztem ilyen vágyakozással arra az estére. Azt hallottam, hogy Con azóta jó sok nőt vitt az ágyába. Tegnap bármit kérhetett volna tőlem…, de mit kért egyáltalán?

Megint a raktárépületre néztem. Az óra hármat ütött. Kiszálltam a kocsiból és bezártam. Huszonhét lépés volt, mire az ajtóhoz értem. Óvatosan bekopogtam, és vártam.

Egy kis idő után elcsúszott egy fémlemez az ajtó közepén.

– Mit akarsz?

Jesszusom! Talán tudnom kellett volna valamiféle jelszót?

Mielőtt megszólalhattam volna, meghallottam egy ismerős hangot.

– Semmi gáz, Reggie. Velem van.

– Követett téged a csajod?

– Nem lesz baj. Nem követett, és nem a csajom. Segíteni akar – felelte Con.

– Aha. Hiszem, ha látom.

Még azon tűnődtem, hogy miért gondolták volna, hogy követtem, vagy hogy a csaja vagyok, amikor kinyílt az ajtó, és bepillantást nyertem egy jól kivilágított, pepita padlós folyosóra.

Con köszöntésként biccentett.

– Hát eljöttél.

– Volt más választásom?

– Mindig van, hercegnőm.

Lenéztem a dzsörzé szoknyámra, és a Fleurty Girl NOLA-s pólómra.

– Akkor, úgy látszik, hogy választottam.

Felmért.

– Nincs egy farmernadrágod?

A kosaras rövidnadrágjára néztem.

– Szerintem te is egyet tudsz érteni abban, hogy ahhoz túl meleg van. Különben is, azt sem tudom még, hogy miért jöttem.

– Jogos – az autómra nézett. – Jobb, ha hátul parkolsz, különben nem lesz mivel hazamenned.

Az ajkamba haraptam.

– Elmagyaráznád, hol is van a „hátul”? Örülök, hogy egyáltalán idetaláltam.

Con elvigyorodott. Lenyűgözött a külseje. Nem mintha addig nem lett volna jóképű, de a mosolya hozta ki belőlem a gondolatot. Bozontos sötétszőke hajú, sötétkék szemű, magas, tetovált és izmos férfi volt. Az arcát pár napos borosta lepte, de csak még jobban nézett ki tőle. A bugyimnak annyi volt.

– Inkább megmutatom.

Miről is beszél? Teljesen elbambultam.

Összeráncoltam a homlokom, ahogy kivette a kezemből a kulcsot, és az autóm felé indult.

– Mit csinálsz?

– Megmutatom, hová parkolj, és mivel sosem hagyom, hogy nők fuvarozzanak, te fogsz az anyósülésben ülni.

Követtem. A papucsomban ez könnyebb volt, mint a tűsarkú topánkákban, amiket általában hordtam.

– Így szoktál engedélyt kérni? – úgy éreztem, muszáj tiltakoznom, hogy megőrizzem a köztünk lévő, omladozó falat.

Con megállt az autó mellett, és kinyitotta nekem az ajtót. Meglepett a gesztus, de nem volt időm merengeni rajta.

– Miből gondolod, hogy szoktam bárkitől is engedélyt kérni? Azt hittem, ezt már két éve világossá tettem. – Megvárta, hogy a szemébe nézzek. – Vagy sikerült kiverned a fejedből azt az estét?

Ezzel a fal le is omlott.

Kiszáradt a szám, és próbáltam előállni valami válasszal. A „nem, élénken emlékszem minden pillanatára, és azok az emlékek azóta jó pár orgazmust idéztek elő” nem tűnt jó választásnak.

– Ööö…

Kiszélesedett a mosolya, amitől valahogy még elbűvölőbb lett.

– A magadfajta lányok mindig jobban szeretik, ha nem kérek engedélyt. Ha csak elveszem, amit akarok.

Lefagytam, ahogy visszatértek hozzám az emlékek. Melegség öntött el belül, és libabőr lepte el az egész testemet. Véget kellett vetnem ennek a beszélgetésnek. Még mielőtt minden méltóságomat elveszítem Con Leahy előtt. Úgy döntöttem, hazudok.

– Nem igazán érintett meg az az este. Részletekre egyáltalán nem emlékszem.

Kihúztam magam, lecsillapítottam a libidómat, megkerültem, és beszálltam a kocsiba.

Pár másodperccel később Con már a kormány mögött ült. Megkerülte az épületet, aztán egy lepukkant sikátorhoz értünk. Olyan sikátor volt ez, ahová nem megy be senki, aki jót akar magának.

– Biztos…?

Nem válaszolt. Behajtott a szűk sikátorba, aminek a végén egy kis parkoló volt. Megállt egy Harley mellett.

– Az a tiéd? – kérdeztem, a motorra mutatva.

Bólintott, és további magyarázkodás nélkül kiszállt az autóból.

Utána siettem, nehogy úgy tűnjön, mintha arra vártam volna, hogy ajtót nyisson. Szó sem lehet róla. Megnéztem az épület hátulját. Nem volt barátságosabb az elejénél. Con odadobta a kulcsot, majd arra utasított, hogy zárjam be a kocsit. Kinyitott egy nehéz vasajtót, és félreállt.

– Csak utánad, hercegnőm.

Beléptem.

– Megtennéd, hogy nem hívsz így?

Elmosolyodott.

– Miért? Ez csak azt mutatja, hogy miként gondolok rád. Vanessa Frost, a tökéletes hercegnő.

Nem tudom, mi lepett meg jobban: az, hogy gondolt rám, vagy hogy azt gondolta rólam, tökéletes vagyok.

Kihúztam magam, és megpróbáltam magabiztosnak tűnni.

– Nem vagyok tökéletes. Közel sem. És mivel nincs tiarám, hercegnő sem lehetek.

– Szeretem a beceneveket. Mindenkinek adok egyet. Minek hívhatlak, ha hercegnőnek nem?

Eszembe jutottak a becenevek, amik elhangzottak azon az estén. Szexi. Gyönyörű. A világ legszűkebb kis puncija. Te jó ég! Nem hiszem el, hogy erre gondoltam. Már az hiba volt, hogy Con közelébe kerültem.

Megköszörültem a torkom, mintha azt reméltem volna, hogy kitisztul tőle a fejem.

– Ha muszáj választanom, akkor legyen Van.

– Rendben, de ne haragudj rám, ha néha hercegnőnek szólítalak. Nehéz lesz megszokni.

Úgy döntöttem, hogy ideje lenne rátérni a lényegre.

– Akkor megmutatod, hogy mi van a raktárban?

Az intim pillanat megtört, Con pedig bevezetett.

– Gyere, bemutatlak a srácoknak.

Követtem, és megpróbáltam nem a fenekéhez tapadó rövidnadrágjára nézni. Vagy az izmos, tetovált karjára. Nehéz volt elhinni, hogy egyszer az enyém volt ez a test.

Ütések hangja rántott vissza a jelenbe.

Beléptünk egy nagy terembe, aminek a közepén egy szorító állt. Bokszzsákok lógtak vastag láncokon, szobabiciklik, súlyok, kötelek és matracok voltak mindenhol.

Minden eszköz használatban volt. Legalább egy tucat fiú dermedt meg, amikor beléptem. Hangos füttyentések és ciccegés töltötte be a raktárt.

„Connak barátnője van!”

„Azt a mindenit, te is látod?”

„Megraknám.”

„Majd bepróbálkozom, ha Con megunta. Azaz holnap.”

– Az edzéssel foglalkozzatok, ti marhák! Talán szeretnétek egészen az ítélet napjáig köröket futni? – kiáltotta a férfi, aki először az ajtóhoz lépett.

– Ő Ms. Frost. Aki bármi tiszteletlent mond róla, egy hónapig csak takarítani jár majd ide, sikál, padlót mos, hajlong és kussol, és egy percet sem fog kapni a ringben. – A fiúk csalódottan felsóhajtottak. – Elég legyen! A magatok dolgával törődjetek!

Con rám nézett.

– Bocsáss meg! Még csiszolatlanok, és hát… tinédzserek. Ez magában is elég jó magyarázat. Mrs. Girdeau-n kívül még egy nő sem járt itt, ő pedig kicsit sem hasonlít rád.

Megvontam a vállam. Az egyik srác beszólása visszhangzott a fejemben. Még a kölykök is tudják, hogy miként bánik Con a nőkkel. Én már megkaptam az éjszakámat. Több nem jár. Nem mintha többre vágytam volna, mondtam magamnak.

– Mi ez a hely? – kérdeztem.

Elmosolyodott, úgyhogy óvatosnak kellett lennem.

– Ez az edzőterem. Egy amolyan napközi, hétvégi és nyári program egyben. Reggie kezdeményezése. Hagyja, hogy itt lógjak.

– És mit csinálsz itt? Bunyózni tanítod őket?

Con mosolya gúnyossá vált.

– Igen, Van. Bunyózni tanítom őket. Bokszolni. Addig sem az utcai élettel meg a bűnözéssel foglalkoznak. Magukra szednek egy kis fegyelmet és kitartás. Egy páran még ösztöndíjat is kaptak.

– Egyetemi ösztöndíjat? Bokszolásért?

Con keresztbe tette a karját.

– Mi az? Talán nem elég jó neked?

Teljesen félreértett. A bicepszére tettem a kezem. Két éve először értem hozzá önként, és a tenyerem alatti forróságból gyorsan kiderült, hogy rossz ötlet volt. De valahogy el akartam érni, hogy ne tüskés önvédelemmel szóljon hozzám. Tényleg nem ítélkeztem. Valójában lenyűgözött.

– Nem úgy értettem. Csak meglepett. Nem tudtam, hogy bokszolásért is lehet ösztöndíjat kapni.

– Eddig ketten kaptak, ők a keleti parton járnak most egyetemre. Lehetőséget kaptak, hogy kijussanak innen, és éltek vele. Ősszel még ketten mennek.

– Ez csodálatos – mondtam őszintén, hiszen tényleg az volt.

Megvonta a vállát. Fel akartam dobni a hangulatot. Az mondtam magamnak, hogy csak azért, mert egy mérges Con nem segített volna. Így nem kellett bevallanom, hogy látni akartam a mosolyát.

Úgy döntöttem, hogy a legjobb választás a meglepetés.

– Szóval, én leszek ma a takarító, aki hajlong és kussol?

A kérdésem elérte a célját.

Con odarántotta a fejét, és a szemembe nézett. De aztán visszafordította a kérdést.

– Szeretnél hajlongani egy kicsit, hercegnő?

Vágy öntött el, és lenéztem a földre.

– Azt hittem, nem fogsz már így hívni.

Ahogy elsétált mellettem, megpöckölte a lófarkam végét.

– Gyere, megmutatom, miért is hívtalak ide.

Ez elég egyértelművé vált, amikor beléptem egy hatalmas, ragyogó konyhába. Míg a raktár kívülről teljesen elhagyatottnak tűnt, belül makulátlan volt.

– Tudsz főzni? – kérdezte Con, és felkapcsolta a villanyt.

– Te tudsz? – kérdeztem.

– Muszáj ennem, úgyhogy igen, tudok.

Az kívántam, bárcsak nekem is ilyen egyszerű lett volna a kapcsolatom a kajával.

Én tényleg azért ettem, mert muszáj volt. Nem élveztem, és sosem töltött el örömmel. Sokáig én voltam a szép arcú, de duci lány, az anyám pedig azt akarta, hogy vékony legyek, mint a többi gyerek.

Vanessa, oda kell figyelned arra, hogy mit eszel. Egy kis odafigyeléssel könnyen elveszíthetnéd a felesleget. Csak azt akarom, hogy egészséges legyél.

Már rég nem volt velünk. Petefészekrák vette el az apámtól és tőlem, amikor nyolcadikos voltam. Túl későn diagnosztizálták, és hónapokon belül elhunyt. Bántam, hogy nem a szerető szavaira emlékezem.

– Szóval? – kérdezte Con.

– Tudom az alapokat – mondtam, és magamban hozzátettem, hogy csak ne várd, hogy egyek is. Nagyon kevés ember előtt tudtam enni anélkül, hogy görcsbe rándult volna a gyomrom. Tudtam, hogy ez egy elcseszett probléma, de képzeld magad az én helyzetembe, amikor egy szülinapi bulin az egyik barátnőm anyukája szúrós szemmel nézi, ahogy pizzát eszem, és odahajol egy másik anyukához. El sem hiszem, hogy azt eszi. Azt gondolnád, hogy tanul a hibáiból. Ha Madeline ilyen kövér lenne, a közelébe sem engedném egy pizzának.

Attól a naptól fogva mások előtt csak gyümölcsöt és zöldséget ettem.

Félretéve a csodás emlékeket, végignéztem, ahogy Con kinyitja a fagyasztót, és óriási, előre elkészített lasagnéval teli tálcákat húz ki belőle, majd a konyha közepén lévő fémasztalra teszi őket. Csupán a látványtól görcsbe rándult a gyomrom.

– A neheze már megvan. Neked csak be kell tenned őket a sütőbe, és össze kell raknod a mogyoróvajas-lekváros szendvicseket.

– Mogyoróvajas-lekváros?

Con felnézett a sütő mellől.

– Nagyon sok kalóriát égetnek itt. Ebből valamennyit pótolniuk kell. Mindennap kapnak vacsorát meg ebédet, ha napközben is itt vannak, és egy útravaló csemegével küldjük őket haza. Maradjon köztünk, de a legtöbben átadják a csemegét egy kistesónak.

Elképedtem.

– Mindennap megetetitek őket?

Elkomolyodott az arca.

– Ha nem tennénk, lehet, hogy semmit sem ennének. Azt pedig nem hagyhatjuk. – Egy ideig tanulmányozott, mielőtt folytatta. – Van… Rengeteg jótékonysági konyhát tartotok fent. Biztosan észrevetted, hogy a város egy jó része éhezik.

Igaza volt. A kajával kapcsolatos problémáim kicsinyesek voltak az éhezéshez képest. Végigolvastam a támogatási kérelmeket. Tanácsokat adtam, hogy melyik programokat érdemes pénzelni. Ez jó érzéssel töltött el, de szégyenszemre sosem vettem részt az ételosztásban. Con, a rosszfiú pedig a csatatéren küzdött az éhezés ellen. A szégyenérzetem a tetőfokára hágott, és azzal nyugtattam magam, hogy valakinek pénzelnie is kell az ételeskocsikat és a jótékonysági konyhákat. Ha nem az L. R. Bennett, akkor ki más? Igenis számított, amit csináltam.

– Adtál be támogatási kérelmet? Sok pénzt kaphatnál.

Con megint kinyitotta a mélyhűtőt, és ezúttal fokhagymás kenyeret vett ki belőle.

– Nem érted, hercegnő. Ez nem a pénzről szól, hanem arról, hogy a kölykök ne korgó gyomorral menjenek haza.

– Ezt értem, de ha a saját pénzedből…

– Van elég, ha ez aggaszt. Különben sincs időm több száz oldalas papírokat kitölteni, és pár dollárért könyörögni. Reggie egyedül kezdte el ezt az egészet, én pedig mindent megteszek, hogy fennmaradjon.

Letette elém a kenyeret az asztalra, és elővett egypár alumínium süteményestálcát.

– Menni fog?

Megfogtam a kenyeret, és megpróbáltam sekélyebb vizekre terelni a beszélgetést.

– Tuti biztos, hogy bármi meghaladja a képességeimet, amit rám akarsz bízni, Leahy. De azért megpróbálok elboldogulni.

A mosolya káprázatos volt.

– Na, várjunk csak! Neked van humorod? Fogadni mertem volna, hogy nem tudsz viccelődni.

– Hát, úgy tűnik, hogy tévedtél.

Con mögém lépett, súlyos kezét a vállamra tette. Forró volt a nyakamon a lehelete, ahogy a fülembe súgott.

– Szívem, neked semmi nem haladja meg a képességeidet, ezt mindketten tudjuk.

A kenyér az asztalra pottyant. Nem tudtam mit válaszolni, de azért kinyitottam a szám, hogy mondjak valami hülyeséget.

Szerencsére Reggie ekkor bedugta a fejét a konyhába.

– Segítesz a gyakorlatokban, vagy egész nap csak baszakodni fogsz a konyhán?

– Pár perc, Reggie. Csak megmutatom Ms. Frostnak a járást.

Reggie sóhajtott.

– Aha, oké – motyogta, majd elment, kínos csendet hagyva maga után.

Con megköszörülte a torkát.

– Szóval, szerinted menni fog? Tizenöten esznek itt, és egy tucat szendvicsre lesz szükségünk.

Bólintottam. Még mindig nem tudtam megszólalni.

– Rendben. Ha nem tudod kivenni a lasagnét a sütőből, szólj. Rohadt nehezek.

Az elmotyogott „oké” nem volt valami sok, de több nem telt tőlem.

Con megállt az ajtóban, és rám nézett.

– Ha végeztél, ne menj sehová. Van egy kis megbeszélnivalónk.

Eltűnődtem, hogy vajon a bennem kibontakozó érzésekre gondolt-e. Jézusom! Észrevette? Emlékeztettem magam az ottlétem okára: meg kellett szereznem egy darab földet, hogy az alapítvány igazgatója lehessek. Az alapítványé, ami anyám szenvedélye volt, és ezáltal kiskorom óta az enyém is. Lehet, hogy anyám elégedett volt a posztjával a vezetőségben, de én többet akartam. Én akartam meghozni a végső döntéseket.

Koncentrálj a célra, Vanessa! Feledkezz meg minden másról!

A fokhagymás kenyérért nyúltam, és sikeresnek tituláltam az ösztönző belső monológomat.

Vagy legalábbis majdnem sikeresnek.