Rhys Bowen

AZ ANGYAL-ÖBÖL FELETT

Text copyright © 2020 by Janet Quin-Harkin,

writing as Rhys Bowen

All rights reserved.

This edition is made possible under a license

arrangement originating with Amazon Publishing,

www.apub.com, in collaboration with Lex Copyright Office

A regényben megjelenő nevek, személyek, szervezetek,

helyek és események a szerző képzeletének művei,

vagy nem a valóságnak megfelelően szerepelnek.

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2021

Minden jog fenntartva.

Tilos a kiadvány bármely részét a kiadó írásos

engedélye nélkül adatrögzítő rendszeren tárolni,

elektronikus, mechanikus, fénymásoló

vagy más technikai eszközzel sokszorosítani,

illetve terjeszteni!

ISBN 978-963-324-940-6 (papír)

ISBN 978-963-324-941-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2021-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Korrektor: Tomka Eszter

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Ezt a könyvet az igazi Mary Crozier-nak

ajánlom. Noha nem márkiné, majdnem olyan

csodás háza van, mint az a nizzai villa,

és pazar teadélutánokat rendez.

1. FEJEZET

London, 1896 szeptembere

Ha Helen Barton nem lépett volna ki egy omnibusz elé, talán még mindig egy hivalkodó St. John’s Wood-i házban sepregetnék és gyújtanék be a kandallókba. Ám ez egyszer követtem apám tanácsát.

„Carpe diem” – ez volt az egyik kedvenc mondása. Élj a mának! Használd ki a lehetőségeidet! Általában még hozzátette, hogy „mert lehet, hogy ez az egyetlen esélyed”. Tapasztalatból beszélt. Művelt, jó családból származó férfi volt, aki valaha jobb időket élt. Mivel apja a család második fia volt, apám nem számíthatott arra, hogy címet vagy az azzal együtt járó vagyont örököl. Kiküldték Indiába, hogy kezdjen magával valamit, ő pedig a bengáli lándzsások tisztje lett. Elvette anyámat, egy édes és finom teremtést, akivel az egyik hazalátogatása alkalmával ismerkedett meg. Ám hamarosan kiderült, hogy anyám nem tudja elviselni Bengália szélsőséges klímáját, ezért apa kénytelen volt lemondani a posztjáról, és visszatérni Angliába.

Ahogy mesélte, már fiatalemberként nyilvánvalóvá vált számára, hogy nem számíthat anyagi segítségre gróf nagybátyjától. Soha nem árulta el, miért nyílt szakadék közte és a családja között, de egyértelműen keserűséget érzett miatta. Végül azonban valahogy talpra állt, és sikerült egy tekintélyesnek számító állásra szert tennie: London új luxushoteljében, a Savoyban felelt a vendégkapcsolatokért. Az, hogy jól beszél franciául, és otthonosan mozog a koronás fők között, népszerűvé tette a szállodában. Megveregette az idős orosz grófnők kezét, és rulettpartikat rendezett délceg európai hercegek számára, amiért nagylelkű borravaló ütötte a markát. Nagyon boldogan éltünk Hampsteadben, ebben a London északi peremén lévő kisvárosban. A húgommal, Louisával magániskolába jártunk. Volt egy bejárónőnk, aki takarított és főzött ránk. Nem fényűző, de kellemes életet éltünk.

Egészen addig, míg az ital démona le nem győzte apámat, és minden össze nem omlott. Egy olyan intézményben dolgozott, ahol patakokban folyt az alkohol a vendégek asztalainál. Ha meghívták, elfogadott egy pohárral, mivel udvariatlanság lett volna visszautasítani. Így aztán ki vette volna észre, ha később egy egész palackkal végzett?

Emlékszem az első alkalomra, amikor részegen jött haza.

– Hol jártál, Roddy? – kérdezte anyám, amikor apám tízkor beállított. – Vártunk vacsorára. Aggódtam miattad.

– Semmi közöd hozzá, asszony – vágta oda apám.

Anyám összerándult, mintha megütötte volna. A húgom belekapaszkodott a kezembe. Korábban még sosem láttuk ilyen állapotban apámat. Mindig nagyon kedves volt, és imádta anyámat.

– Te ittál, Roddy? – kérdezte hidegen anyám.

– Csak barátságos voltam a vendégekkel. A munkám része, nem tudtad? – Majd agresszívan megemelt hangon hozzátette: – Muszáj dolgoznom a megélhetésemért, vagy elfelejtetted? Végül is miattad kellett visszaadnom az indiai megbízatásomat, elvállalnom egy alantas munkát, és megalázkodnom meg hajbókolnom azok előtt, akikkel pedig egyenlőnek kellene lennem. És most hol a vacsorám?

Láttam anyám elborzadt tekintetét, ahogy igyekezett visszafojtani a könnyeit. Az után a nap után már semmi sem volt ugyanaz. Olyan érzés volt, mintha tojáshéjon járnánk. Soha nem tudtuk, mikor jön haza, vagy milyen hangulatban. Néha derűs és szeretetteljes volt, mint szokott, máskor viszont szörnyeteggé változott, akire rá sem ismertem. Louisával sok időt töltöttünk a szobánkban bujkálva. Anyu eleinte keményen próbálkozott, könyörgött, hogy hagyja abba az ivást, és gondoljon a családjára, ám apámról minden lepergett, amit mondott, így végül feladta, és elhervadt, mint egy virág. Eleve soha nem volt valami erős.

Gyanítom, mindannyian rettegtünk, hogy legközelebb mi fog történni. Apám a délután közepén jött haza, és közölte, hogy elbocsátották.

– Mindez egy hülye orosz nő miatt, aki azt állította, látta, hogy beleiszom egy üveg skót whiskybe. Az enyémmel szemben az ő szavának adtak hitelt. El tudod ezt hinni? Ki akar egy ilyen helyen dolgozni? Megszabadultam tőlük.

– De mit fogunk csinálni, Roddy? – kérdezte anyám. – Hogy fizetjük ki a lakbért?

– Ne aggódj, találok valamit – felelt derűsen apám. – Egy ilyen fickóra, mint én, pillanatokon belül lecsapnak.

De nem így történt. Hiába próbált másik állást találni, ajánlólevél nélkül egyetlen tekintélyes intézmény sem kért belőle. Néztük, ahogy egyre mélyebbre süllyed a depresszióba és az ivásba. Lemondtunk a szolgálónkról. Én megpróbáltam felnőtt lenni és átvállalni a házimunkát, mivel úgy tűnt, hogy anyunak a legalapvetőbb feladatok elvégzésére sincs energiája. Apa őszintén aggódott miatta, ez azonban nem akadályozta meg abban, hogy eljárjon a kocsmába.

Abban az évben kemény telünk volt, és felment a szén ára. Az estéinket a konyhaasztal körül töltöttük, a tűzhely melegénél. Anyu ijesztően köhögött. Úgy gondoltam, orvoshoz kellene mennie, de apa elvetette az ötletet.

– Ez csak egy csúnya nátha, Bella. Tudod, hogy anyád mindig szereti dramatizálni a dolgokat.

Lehet, hogy megfázásnak indult, de tüdőgyulladás lett belőle, és anyám három nappal később meghalt. Nem tudtam elhinni, hogy elment. Apám sem.

– Édes, drága Winnie-m – kesergett. – Az egész az én hibám. Az egész az én hibám. – És tényleg sírt. Mindhárman átöleltük egymást, és folytak a könnyeink. Anyám elbűvölő, finom és kedves ember volt, aki imádta apámat. Azt mondták, hogy tüdőgyulladásban halt meg, de szerintem összetört a szíve.

Egy hentesüzlet fölött lévő, nyomorúságos kétszobás lakásba költöztünk, ahol csak hideg víz volt és kinti vécé. Apa hébe-hóba dolgozott valamit, írástudatlanok helyett írt leveleket, franciát tanított, de nem keresett annyit, hogy távol tudta volna tartani tőlünk az éhezés és a fázás rémét. Gyanítom, fogalmam sem volt, mennyire rossz a helyzetünk, míg egy nap, közvetlenül a tizenötödik születésnapom előtt, apám bejelentette, hogy talált nekem egy állást. El kellett hagynom az imádott iskolámat, és cselédnek állnom egy nagy házba, hogy a keresetemből apa és Louisa ennivalót vehessenek, engem pedig valaki más etessen és ruházzon. Keveset mondok azzal, hogy megdöbbentem. Meg voltam alázva. Noha nem voltunk gazdagok, de jó családból származtam.

– Cseléd? Azt akarod, hogy szolgáló legyek? – nyögtem ki nagy nehezen.

– Én ugyanolyan rémesen érzem magam emiatt, mint te, drága gyermekem – bizonygatta apám –, de az az igazság, hogy nem engedhetem meg magamnak, hogy etesselek. Az utcára kerülünk, ha nem fizetjük a lakbért, és úgy néz ki, nem találok állást. Tehát a húgoddal pillanatnyilag csak rád számíthatunk.

Szerettem volna kiabálni vele, elmondani neki, hogy lenne annyi pénzünk, hogy eltengődjünk, ha nem járna ilyen gyakran a kocsmába, de engem úgy neveltek, hogy jó gyerek legyek, és engedelmeskedjek a szüleimnek. Kétszeresen is sokkolt, amikor megtudtam, hogy a ház, ahová dolgozni küldenek, egy újgazdag emberé, aki a ruházati iparból szerezte a pénzét. Gyáraiban a dolgozó lányok számára készített olcsó blúzokat. A feleségével nagyhangúak voltak és hivalkodók.

Ott álltam és felnéztem a hihetetlenül csúnya, tornyos-bornyos házra.

– Apu, kérlek, ne kényszeríts erre! – könyörögtem. – Ne kelljen szolgálnom ezeket az embereket. Értem, hogy ott kell hagynom az iskolát, de biztosan van valami más, amit csinálhatnék.

– Csak egy rövid időről van szó, Bella – veregette meg a kezemet. – Megígérem, hogy amint újra talpra állok, hazahozlak. Addig segítesz, hogy a kishúgod ne éhezzen.

Mit mondhattam volna erre? Akkor jöttem rá, hogy mindig is nagyszerű manipulátor volt, aki a varázsával rávette anyámat, hogy egyezzen bele bármilyen tervbe, ami az adott pillanatban megfogant a fejében.

Szóval elszegődtem Mr. és Mrs. Tilley-hez a St. John’s Wood-i csúnya házba. Volt komornyikjuk, szobalányuk, lakájuk, két szolgálójuk, szakácsnőjük és konyhalányuk. Legutolsó szolgálóként hajnali ötkor keltem, tüzet gyújtottam a fazék alatt és a tűzhelyben, majd nehéz vödrökben szenet cipeltem a hálószobákba, hogy a család melegben ébredjen. Hátfájdító, lélekölő munka volt. Egy jéghideg padlásszobában aludtam, ahol meg kellett osztoznom az ágyon Poppyval, a konyhalánnyal. Szerencsére olyan fáradt voltam, hogy minden este azonnal elaludtam. Az egész rémálomnak tűnt, amelyből nem tudtam felébredni.

Aztán egy napon Mrs. Tilley vendégséget rendezett. Ez gyakran előfordult: kávéreggelik, teadélutánok és extravagáns vacsorák. Ezek az események többletmunkát jelentettek nekünk, szolgáknak. Vadul fényesítettük az ezüstöt, ügyeltünk arra, hogy egyetlen porszem se legyen a harmincszemélyes mahagóniasztalon, nekem pedig gondoskodnom kellett arról, hogy elég szén legyen, és a tüzek fényesen lobogjanak. Ez alkalommal teadélutánt rendeztek. A szakácsnő egész reggel sütött: pogácsát, piskótát és omlós tésztát, úgyhogy a konyhát csodálatos illatok töltötték be. Délután pedig kis teaszendvicset készített – uborkást, tojásos-zsázsást, füstölt lazacosat. Miután Elsie, a szobalány felvitte a szalonba a teához való dolgokat, a szakácsnő észrevette, hogy a macaront elfelejtette rátenni a tálcára. A kezembe nyomta őket.

– Igyekezz. Vidd fel, gyorsan, mielőtt Mrs. T. észreveszi, különben lesz nemulass – nógatott.

Kirohantam a konyhából a tállal, fel a kőlépcsőn és át a zöld posztóajtón, amely elválasztotta a szolgákat a való világtól. A szalonból női hangok hallatszottak. Besurrantam.

Elsie már letette a tálcát a tálalókocsira, és épp a teát töltötte ki. Bizonytalanul álltam, nem tudva, mitévő legyek, amikor Mrs. Tilley észrevett.

– Mit akarsz, te lány? – kérdezte.

– A macaront hoztam, asszonyom – mondtam. – Még nem volt teljesen készen, amikor Elsie felhozta a tálcát.

A kifinomult beszédemet hallva a homlokát ráncolta.

– A nálad különbeket próbálod majmolni, te lány? – Az ő kiejtése bezzeg még mindig az East End-i neveltetéséről árulkodott.

– Nem, asszonyom. Én mindig is így beszéltem. Apám egykor úriember volt.

– Az isten szerelmére, akkor mit keresel itt? – kérdezte az egyik vendég hölgy.

– Meghalt az édesanyám. Apám túlságosan beteg ahhoz, hogy dolgozzon, és nekem kell támogatnom a húgomat – feleltem. – Egy tizenöt éves nem sok munkából válogathat.

– Szegény gyermek – sajnálkozott az asszony. – Az élet kegyetlen tud lenni. – Ezzel elvett egy képviselőfánkot a tálról, és beleharapott. – Sosem fogod elhinni, mit hallottam, Sylvia – folytatta; felső ajkát most finom krémbajusz szegélyezte.

– Mesélj! – A hölgyek izgatottan előrehajoltak. Rólam pedig abban a pillanatban megfeledkeztek.

Most azt hihetik, hogy ettől a pillanattól fogva jobbra fordult a sorsom. Valóban, de csupán kevéssé. Továbbra is korán kellett kelnem, hogy begyújtsak, de amikor Mrs. Tilley vendégeket fogadott, gondja volt rá, hogy én szolgáljam ki őket.

– Az apja arisztokrata volt – mondta színpadias suttogással. – A szülei meghaltak. Befogadtam szegényt.

Ott álltam, mint egy szobor, eltökélve, hogy úgy teszek, mintha kőből faragott maszkot viselnék, hogy megmutassam, nem érdekel. Azt akartam, hogy ezek az önelégült, anyáskodó hölgyek tudják, hogy bármit mondanak is, soha nem tudnak megtörni. – Majd egyszer – suttogtam magamnak. Nem voltam biztos abban, ezt hogy gondolom. Csak annyit tudtam, hogyha elég sokáig kitartok, akkor megtalálom a menekülés módját. És kezdek valamit az életemmel.

Az egyetlen jó dolog Tilley-éknél az volt, hogy Mr. és Mrs. Tilley imádott enni. Nagyon jól étkeztek. Annyira jól, hogy a heti szabad délutánjaimon haza tudtam vinni egy kis maradékot apának és Louisának. Apám is szeretett enni. Ha megengedhettük volna magunknak, nagy ínyenc lett volna; szenvedéllyel mesélt a bankettekről, amelyeken részt vett, no meg az indiai lakomákról, vidéki piknikekről és az ősei otthonában töltött karácsonyokról. A tiszta szalvétába csomagolt heti adományom láttán mindig felcsillant a szeme.

– Nocsak – mondta. – Fácánsült. Visszarepít a gyerekkoromba. Emlékszem egy lakomára egy öreg gróffal. Vadászni voltunk. Lőttem néhány fácánt. Istenem, milyen finomak voltak! És füstölt lazac. Te egy csodatévő vagy, édesem, egy életmentő.

Megfogta a kezem, és olyan imádattal nézett rám, ahogy egykor anyámra. Megpróbáltam visszamosolyogni rá, habár sikítani tudtam volna. Azt ordítani, hogy „A te gyermekkorod tele volt lakomákkal. Tudod, milyen az enyém? Súroltál már valaha padlót, míg a kezed durva nem lett a víztől és a mosószertől? Vagy cipeltél fel négy lépcsősoron szenet? Fogalmad sincs, min kell keresztülmennem miattad.” De már annyira sovány és sápadt volt, hogy képtelen voltam bármit is mondani, amivel megbánthatom. Csodatevőnek, életmentőnek nevezett, és azt hiszem, eleinte valóban hittem abban, hogy ha elegendő jó ételt viszek haza, és felhizlalom, meggyógyíthatom. Megpróbáltam felkutatni és kihajítani a lakásban eldugott italkészletét. Egy idő után azonban rájöttem, hogy reménytelen. Halálra fogja inni magát. Tudtam, hogy ott kell maradnom, ahol vagyok, és el kell viselnem Mrs. Tilley-t, amíg Louisa sorsa valahogy el nem rendeződik.

Mrs. Tilley azzal dicsekedett, hogy Londonban neki van a legjobb szakácsnője.

– Előkelő emberektől csábítottam el – mesélte mindig. – Igaz a mondás. A pénz beszél. Sokkal többet fizetek neki, mint amennyit kapott. És úgy tartják, hogy a környéken messze nekünk van a legkitűnőbb asztalunk.

Odalent a konyhában is jókat ettünk, én pedig rájöttem, hogy örököltem apám ízlését és a jó ételek iránti megbecsülését. Otthon mindig meglehetősen egyszerűen étkeztünk, még azokban az időkben is, amikor szakácsnőnk volt, és most lenyűgözött, hogy ilyen csodálatos ízeket lehet alkotni.

– Mutassa meg, hogyan készítette azt a petrezselyemmártást, habcsókot, tejszínes osztrigát – kértem Mrs. Robbinst, a szakácsnőt. És ha volt egy perc szabadideje, megmutatta. Egy idő után, látva a hajlandóságomat és a főzésre való nyilvánvaló alkalmasságomat, szólt Mrs. Tilley-nek, hogy a lába már nem bírja az órákon át tartó ácsorgást, szüksége lenne egy kuktára. És engem kért maga mellé. Mrs. Tilley beleegyezett, de csak azzal a feltétellel, hogy nem kell megemelnie a béremet, és amikor vendégséget rendez, továbbra is a rendelkezésére állok és felszolgálok.

Így hát a konyhára kerültem. Mrs. Robbins készséges tanítványnak talált. A rengeteg széncipelés után mennyei érzés volt az asztalnál állni és ételt készíteni. Volt egy konyhalányunk, aki elvégezte a legalantasabb munkákat, például hagymát aprított és krumplit hámozott, de nekem is a legalapvetőbb feladatok jutottak: sok vajjal és tejszínnel addig keverni a főtt burgonyát, amíg egyetlen csomó sem marad benne, vagy úgy kisütni a hússzeletet, hogy a zsíros része egyenletesen ropogós legyen. De nem bántam. Imádtam a fenséges illatok között dolgozni. Örömömet leltem egy tökéletesen megsült pite látványában. Elégedettséget éreztem, amikor Mrs. Robbins jóváhagyóan bólintott valamire, amit megcsináltam. És természetesen élveztem az ízét annak, amit készítettem.

Most már, amikor hazamentem apához és Louisához, elmondhattam, hogy „Én sütöttem ezt a fácánt. Én készítettem az almatortát.” És ez óriási örömmel töltött el.

– Én mondom, hogy jó érzéked van hozzá – jelentette ki Mrs. Robbins, és egy idő után még a véleményemet is kikérte. – Mi gondolsz, ebbe a rakottasba kell még egy kis só? Vagy esetleg kakukkfű?

A legjobban sütni szerettem. Mrs. Robbins megmutatta, hogy készítsek süteményt, habcsókot, ami könnyű, mint a levegő, mindenféle finom kekszet és pompás tortákat. Egy Mrs. Robbins felügyelete alatt töltött év után úgy gondoltam, elkezdhetem kibontani a szárnyaimat. Most már szakácsnőként kaphatok munkát az ezzel járó fizetéssel és megbecsüléssel. De elkövettem azt a hibát, hogy beszéltem a tervemről Mrs. Robbinsnak, aki elmondta az asszonyomnak. Márpedig Mrs. Tilley nem akart elveszíteni. Tetszett neki az a státusz, amit az arisztokrata szolgája biztosított számára. „Gyerünk, mesélj az indiai apádról – parancsolta, amikor a hölgyek látogatóba jöttek. – Mesélj a nagybátyádról, a grófról és arról a csodálatos palotáról, ahol él.”

Amikor meghallotta, hogy a távozáson gondolkodom, behívott a szalonba, és közölte velem, hogy ha olyan hálátlan vagyok, hogy el akarok menni, akkor nem ad ajánlólevelet. Mosolygott, amikor ezt mondta. Sőt, vigyorgott, tudva, hogy senki nem vesz fel referencia nélkül. Akár tetszett, akár nem, ott ragadtam. Törtem a fejem, hogyan menekülhetnék. Talán elmehetnék Amerikába. Az amerikaiakat lenyűgözné a felső osztálybeli angol akcentusom és az arisztokrata származásom, nem? Dolgozhatnék szakácsnőként vagy egy előkelő üzletben, esetleg lehetnék társalkodónő. Az egyetlen bökkenő az volt, hogy minden megszerzett filléremet apának és Louisának adtam. Nem tudtam összespórolni az útiköltséget. És persze nem hagyhattam itt őket.

Apám azon az őszön halt meg, amikor húszéves lettem. A halála nem okozott nagy megdöbbenést, és be kell vallanom, hogy nem éreztem azt a bánatot, amelyet egy lánynak kellene. Abban a pillanatban, amikor cseléd lettem, megtanultam magamba fojtani minden érzésemet. Mrs. Tilley-től kaptam egy szabadnapot a temetés megszervezésére, és most Louisával ott álltunk apánk sírjánál.

– Nos hát, ennyi – mondta Louisa. – Örülök, hogy vége, te nem?

– Örülsz, hogy apánk meghalt?

Félszegen rám mosolygott.

– Nem úgy értettem. Végül is az apánk volt, és gondolom, valamikor szerettük, de mostanra már úgy éreztem, mintha visszafojtott lélegzettel várnánk, hogy eljöjjön a vég.

– Ez igaz – bólintottam. – De aggódom érted. Mi lesz most veled?

Majdnem tizenhét éves volt, kevés érdeklődést mutatott az iskolai tanulmányai iránt, és nem sokkal korábban beállt tanulónak egy kalaposnőhöz. Jól illett hozzá ez a szakma, mivel mindig is az a lány volt, aki szerette nézegetni magát a tükörben, és az volt a vágya, hogy egyszer majd divatosan öltözködik, míg engem jobban érdekeltek a könyveim egy olyan életmód helyett, amit soha nem érhettem volna el.

– Szereted a munkádat? – faggattam. – És azokat, akiknél dolgozol?

Bizonytalanul bólintott.

– Nagyon kedvesek.

Megkérdeztem, hogy lakhatna-e annál a családnál, akiké a kalapbolt. Louisa elpirult, és közölte, hogy erre semmi szükség. Kitartott, míg apa meg nem halt, de megkérték a kezét, és férjhez megy.

– Férjhez mész? – bámultam rá hitetlenkedve. – De hiszen még gyerek vagy!

– Butaság. Sok lány megy férjhez tizenhét évesen – jelentette ki. – És Billy jól fog gondoskodni rólam. Nem kell majd dolgoznom.

Keveset mondok azzal, hogy döbbenten hallgattam, hogy a fiú, akihez hozzá akar menni, Billy Harrison, a hentes fia, akinek az üzlete fölött laktunk.

– Egy hentesfiú? Nem mehetsz hozzá egy kereskedőhöz, Louisa. Apa forogna a sírjában.

A húgom gőgösen nézett rám.

– Mintha apánk bármit is tett volna érünk, Bella.

– Megtett mindent, amit tudott – jelentettem ki, ám magam sem hittem el. Amit tett, az korántsem volt elég.

Louisa megfogta a kezem.

– Billy jó parti, Bella. Az apjának három boltja van, és egy sertésfarmja Essexben. Úgy tervezi, hogy az egyik boltot átadja neki. Addig a szüleinél lakunk, egy szép házban a Highgate Hillen, míg Billy nem talál nekünk egy sajátot. Nem kell többé cselédként dolgoznod, odaköltözhetsz hozzánk. Billy biztosan nem bánja.

El sem tudom mondani, mennyit gyötrődtem azon az éjszakán. Természetesen csupa jót kívántam a húgomnak, és azt akartam, hogy boldog legyen. De ott voltam, beleragadva a lélekölő háztartási rabszolgamunkába, öt évig küszködtem azért, hogy őt támogassam, amikor fogalma sem volt arról, milyen életet élek. Azt szerettem volna, hogy tanuljon, hogy több esélye legyen, mint nekem. És most férjhez megy, én pedig… Még mindig fogoly voltam Tilley-éknél. Az élet rettenően igazságtalannak tűnt.

Aztán hirtelen rádöbbentem, hogy többé nem vagyok felelős érte. A keresetem most már csakis az enyém. Össze tudom gyűjteni a hajójegy árát Amerikába. Ez annyira felvidított, hogy elhatároztam, a következő szabadnapomon kicsit kényeztetni fogom magam. Többé nem kell hazahordanom Tilley-ék maradékait. Felmegyek a West Endre, és kirakatokat nézegetek, esetleg veszek magamnak egy új fésűt, vagy akár valami pirosítót a sápadt arcomra, és talán megteázom valahol. Így hát metróra szálltam, először a Metropolitan vonalra a Baker Streetig, majd a Bakerloora az Oxford Circusig. A vonatban borzasztóan meleg volt és fojtogató füst, úgyhogy nagyon megkönnyebbültem, mikor a felszínre érve újra a friss levegőn lehettem.

Elfogott az izgalom – egy másik világba kerültem. Elegánsan öltözött nők, hatalmas, gyönyörű üzletek. Az Oxford Streeten elmentem John Lewis csodálatos áruházáig. Végignéztem az összes kirakatot a sikkes ruhákba öltöztetett próbababákkal és az élethű, vidéki hangulatot keltő díszletekkel. Az egyik kirakatban még egy autó is állt. „Idilli vidéki kirándulás”, hirdette a háttérre pingált felirat. Aztán a bejárathoz érve nagy levegőt vettem, és beléptem. Olyan gyönyörű volt, hogy szinte egy palotában érezem magam. Odamentem a kozmetikai pulthoz, és hagytam, hogy a hölgy némi pirosítót tegyen az arcomra, mielőtt megvettem volna egy kis dobozzal. Nagyon merésznek éreztem magam, ahogy kiléptem az üzletből, és befordultam a Bond Streetre.

Egy pillanatra megálltam a Fenwick áruháznál, azután megcsodáltam az ékszerészek, kalaposok, bőrdíszművesek és porcelánboltok kirakatait, míg végül megérkeztem a Piccadillyre. És ekkor meglehetősen hóbortos gondolatom támadt. Eszembe jutott, amikor apám mesélte, hogy gyerekkorában a Fortnum and Masonbe vitték teázni. Az utca túloldalán megláttam az áruházat, és úgy döntöttem, hogy életemben egyszer én is itt uzsonnázom. A járda szélén állva vártam, hogy beálljon egy kis szünet a konflisok, omnibuszok, szállítókocsik, sőt személyautók látszólag szakadatlan áramlásában. Ekkor közvetlenül mögöttem sikoltást hallottam, kiabálást meg rendőrsípot, és az életem ebben a pillanatban megváltozott.

2. FEJEZET

Ahogy megfordultam, rettentő látvány tárult a szemem elé. Egy omnibusz állt az útpadka mellett, a lovak idegesen hányták-vetették magukat. A jármű kerekei alatt egy fiatal nő teste hevert.

– Egyenesen elém lépett – kiáltott az omnibusz vezetője, miközben leszállt a bakról, hogy megnyugtassa a lovakat. – Túl gyorsan mentünk. Esélyem sem volt megállni.

– Van maguk közt orvos? – fordult az összeverődött tömeghez a helyszínre érkezett két rendőr egyike.

– Azzal már elkéstünk, barátom – szólt egy férfihang. – Úgy nézem, már halott.

– Szegényke – dünnyögte mellettem egy asszony. – Nem vagyok meglepve. Sokszor kellett már futva mentenem az életemet egy-egy felém robogó omnibusz elől. Szörnyű manapság a forgalom. Az ember nem tud biztonságban átkelni az úton.

Az omnibusz vezetője óvatosan hátrébb faroltatta a lovait, a rendőrök pedig megpróbálták megmozdítani a lányt. Képtelen voltam levenni a szemem az összezúzott testéről. Nem lehetett sokkal idősebb nálam. A gyerekkori rongybabámat juttatta eszembe. A húgom egyszer dühében belevágta az ollót, és hagyta, hogy kiperegjen belőle a fűrészpor, míg a babából csupán egy összegyűrt rongykupac maradt. Ám ahogy szánakozva és rémülten figyeltem, láttam, hogy a lány szeme megrebben, majd kinyílik. Meglepetten nézett körül, mintha nem tudná elhinni, hogy mi történt vele. Habozás nélkül odaléptem, letérdeltem mellé, és gyengéden a vállára tettem a kezem.

– Jól van. Minden rendben lesz – mondtam szelíden, bár magam sem hittem benne. – Itt maradok veled, amíg megérkezik az orvos.

A lány igyekezett az arcomra fókuszálni a tekintetét. – Palota – suttogta alig hallhatóan. – Palota. Mondd meg…

Próbálta megmozdítani a kezét, és láttam, hogy egy borítékot tart benne. Elvettem tőle.

– Ne aggódj. Megmondom nekik – ígértem, bár fogalmam sem volt, mit akar. Nyilvánvalóan ez volt az, ami aggasztotta, mert most megnyugodott az arca. Halványan elmosolyodott, sóhajtott, és lehunyta a szemét. Olyan volt, mintha csak elaludt volna, de ekkor egy nagy kéz érintette meg a vállamat.

– Nem tehet érte semmit, kisasszony. – Felnézve az egyik rendőrt pillantottam meg a hátam mögött. – A barátnője volt? – kérdezte, miközben felsegített.

– Nem. Nem ismertem. Csak nem akartam, hogy egyedül érezze magát. Olyan rettenetes ez az egész.

– Maga kedves lány. Szegény biztosan hálás volt érte – mondta a rendőr.

Néhány férfi a járdára emelte a lány testét. Valaki letakarta egy szőnyeggel. Nem volt miért tovább maradnom. Átfurakodtam az összegyűlt tömegen, miközben próbáltam visszatartani a könnyeimet. Még mindig olyan sokkos állapotban voltam, hogy már átkeltem az utcán és elindultam a park felé, amikor rájöttem, hogy a lánytól kapott borítékot szorongatom a kezemben. Azt, amely valami olyan fontos dolgot rejtett, hogy szegénynek ez volt az egyetlen gondja, miközben az úttesten haldoklott. Behúzódtam egy kapualjába, hogy ne legyek a járókelők útjában, és most először szemügyre vettem a borítékot. Címer díszelgett rajta – egy lenyűgöző címer –, pedig a ruházatából ítélve a lány a munkásosztályhoz tartozott. Most már elfogott a kíváncsiság; felnyitottam a borítékot, és kivettem a levelet.

Miss Helen Barton részére, Sowerby Hall, Leeds mellett, Yorkshire

Őfelsége háznagyától

Kedves Miss Barton!

Megkaptuk jelentkezését a Buckingham-palota segédszakács állására. Az Ön által benyújtott ajánlólevelek felettébb kielégítők. Kérjük, jelentkezzen a palotában szeptember 25-én egy interjúra, és ha minden szempontból alkalmasnak bizonyul, örömmel felajánljuk Önnek a pozíciót.

Olyan szaporán vert a szívem, hogy nem kaptam levegőt. Az első gondolatom az volt, hogy ma van szeptember 25-e. A második az, hogy a lánynak már nem lesz szüksége az állásra. Ami üres maradna, és valaki más töltené be. Jelentkezhetnék helyette, elmesélném, hogy tragikus balesetet szenvedett, és közölném, hogy én ugyanolyan képesítéssel rendelkezem. De aztán persze eszembe jutott, hogy Helen Bartonnal ellentétben nekem nincsenek megfelelő ajánlásaim. Ekkor egy abszurd ötletem támadt. Helen Barton néven mutatkozom be. Végül is ő Yorkshire-ből jött. Itt senki sem ismerte.

Miközben folytattam az utam a Piccadillyn a Buckingham-palota felé, a vakmerő tervem azzal fenyegetett, hogy maga alá gyűr. Meg merem ez tenni? Hallottam apám hangját: „Carpe diem, Isabella.” Valóban ez volt az egyetlen esélyem, hogy elmeneküljek az akkori lélekölő munkámból, és nem engedhettem, hogy kicsússzon a kezeim közül. És szinte mintha Helen Barton is azt akarta volna, hogy megragadjam ezt a lehetőséget. Könyörgött, hogy vigyem el a borítékot. Vajon a mennyből kaptam ezt az ajándékot, hogy kárpótoljanak mindazért, amit elszenvedtem?

A Green Parkhoz érve leültem egy padra, és az arcomat simogató szeptemberi napsütésben sorra vettem a következményeket. Nem ártok senkinek. Nem veszem el senkitől a munkát. Valójában szívességet tennék a palotának, mert nem kellene újra meghirdetniük az állást. És tudtam, hogy jó szakács vagyok.

A kezemben levő levelet bámulva eszembe jutott, hogy talán ez az egyetlen eszköz Helen Barton azonosítására. Lehet, hogy volt nála kézitáska, azonban elképzelhető, hogy semmi sem utalt benne a lakcímére. E nélkül a levél nélkül a szerettei nem is tudnák meg, hogy meghalt. Jeltelen sírba temetnék, a szegények parcellájába. Nem engedhettem, hogy ez megtörténjen, bármennyire vágytam is az állásra. „Nyugalom, Bella – intettem magam. – Biztosan akad valamilyen megoldás.” Logikusan végiggondoltam a dolgot. Írok Sowerby Hallba, és tájékoztatom őket, hogy szemtanúja voltam Miss Barton tragikus halálának. A levelet úgy írom alá, hogy Egy jóakaró. Így legalább a hozzá legközelebb állók megtudják, hogy honnan kérjék ki a testét, ha szeretnék. Gyanítottam azonban, hogy nincs közeli rokona Yorkshire-ben. Végül is azt tervezte, hogy Londonba költözik, amit nem tett volna meg, ha idős anyja vagy kedvese lakik arrafelé. Úgy véltem, hogy valószínűleg árva lehetett. A munkáltatója nyilván tudta, hogy pályázik erre az állásra, hiszen ajánlólevelet adott neki. Elhatározásra jutottam. Dacára az összes kockázatnak, megteszem. Meg akartam ragadni a lehetőséget, úgy, ahogy apám mondta.

Visszaigazgattam a kalapom alá az elszabadult fürtjeimet, és hirtelen eszembe jutott, hogy pirosító van az arcomon. Ilyesmit nem szabad! Elővettem a zsebkendőmet, és addig dörzsöltem az arcomat, amíg reményeim szerint a festéknek nyoma sem maradt. Azt kívántam, bárcsak lenne egy tükör a táskámban. A Green Parkon átvágva kiértem a Mallra, és ott állt előttem a Buckingham-palota. A szívem újra nekilódult. Ha rájönnek, hogy csaló vagyok, és megpróbálom a királynőt becsapni, akkor ez árulásnak számít? Még mindig lefejezik az embereket a Towerben? Elbizonytalanodva néztem az impozáns homlokzatot és a magas kovácsoltvas kapukat. Tényleg meg merem tenni?

És akkor mintha apám hangját hallottam volna. „Mi vesztenivalód van, Bella?”

Így igaz, gondoltam. Honnan jönnének rá, hogy nem Helen Barton vagyok? A lány egy távoli yorkshire-i házból jött, és feltehetően senkit sem ismert Londonban. A királynőnek szakácsnő kellett, márpedig én jó szakácsnő voltam. A palota jól jár velem. Ily módon bátorságot öntve magamba elindultam, majd a díszes kapuhoz érve, ahol a bódéjuk előtt álló őrszemek posztoltak, ismét tétovázni kezdtem. Egy szolga biztosan nem ilyen előkelő úton-módon érkezik. Még a St John’s Wood-i Mrs. Tilley-nél is volt cselédbejáró. Valahol oldalt kell lennie, egy diszkrét helyen, de hol? Odasomfordáltam az egyik őrszemhez.

– Elnézést, megmondaná, merre találom a személyzeti bejáratot? – suttogtam. – Állásinterjúra jöttem.

Az őrnek a szeme sem rebbent. Továbbra is mereven előre nézett, és a szája sem mozdult, csak a fogai közt szűrte a szót.

– A bal oldalon, kisasszony. Egy ajtó a falban.

Megköszöntem, mire apró mosolyra rándult a szája. Elindultam, végigmentem a palota előtt, majd oldalra kerültem, ahol magas téglafal emelkedett, amely feltehetően a palota területét vette körbe. És ott volt a falban a kicsi, szinte láthatatlan ajtó. Kinyitottam, és egy másik őrrel találtam szembe magam.

– Miss Barton vagyok, a háznagyhoz jöttem a segédszakácsállás ügyében – mondtam a tőlem telhető leghatározottabb hangon. És ekkor egy szörnyű gondolat hasított belém. Mi van, ha Helen Barton már túl volt az interjún, és hazafelé tartott, amikor baleset érte? Mi van, ha a háznagy közli velem, hogy ő már lefolytatta az interjút, és követeli, hogy áruljam el, ki a csoda vagyok?

Ez újabb kockázatot jelentett. De ha a lány már végzett az interjún, akkor miért szorongatta még mindig a kezében a levelet? Nem, biztosan épp a palotába tartott! Legalábbis az oldalkapu őre semmilyen módon nem reagált a megjelenésemre. Egy keskeny ösvényen elvezetett egy téglafalon nyíló, közönséges kinézetű ajtóhoz. Becsengetett. Egy fiatal férfi jelent meg – feltételeztem, hogy egy lakáj, habár nem pompás libériát, hanem fehér inget és fekete nadrágot viselt.

– Ez a fiatal hölgy a háznagyhoz jött állásinterjúra – jelentette az őr.

Odanyújtottam a levelet a lakájnak, aki szemügyre vette.

– Kérem, kövessen, kisasszony – mondta. Legalább nem nézett rám meglepetten, és nem jegyezte, meg, hogy én már a második fiatal hölgy vagyok, aki aznap délután ezért az állásért folyamodik, ami azt jelentette, hogy Helen Barton valóban a palotába tartott. Halkan felsóhajtottam a megkönnyebbüléstől. Egy egyszerű, fehérre meszelt folyosón haladtunk végig, majd fel egy falépcsőn, amely egy kissé szélesebb folyosóra vezetett. A lakáj itt bekopogott az egyik ajtón.

– Tessék – szólt bentről egy mély hang.

– Egy bizonyos Miss Barton keresi, uram – mondta a fiatalember.

– Küldje be.

A szívem a torkomban dobogott. Nagy levegőt vettem, hogy megnyugodjak, és beléptem a szobába. Egyszerű helyiség volt – egy nagy mahagóni íróasztal, könyvespolcok, kertre néző ablak. Az íróasztalnál ülő férfinak lenyűgöző szürke bajsza volt, a homlokát mély ráncok barázdálták. Zsinórral gazdagon díszített katonai egyenruhát viselt, és egyértelműen olyan embernek tűnt, aki elvárta, hogy szó nélkül engedelmeskedjenek neki.

– Miss Barton – nyújtotta a kezét. – Pelham-Clinton ezredes vagyok, őfelsége háznagya. Köszönöm, hogy eljött.

– Üdvözlöm. Köszönöm, hogy fogadott, ezredes úr – feleltem, és kezet fogtam vele.

Elmélyültek a homlokán a ráncok.

– Yorkshire-i kiejtésre számítottam – jegyezte meg. – Nem odavalósi?

– De igen, uram – válaszoltam. – Apám tanult ember volt, akire később nehéz idők jöttek. Engem a szép, tiszta beszédre nevelt. – Eldöntöttem, hogy amennyire lehet, ragaszkodom az igazsághoz.

Az ezredes bólintott.

– És most hol van az apja?

– Meghalt. Még gyerek voltam, amikor mindkét szülőmet elveszítettem. Ezért kellett munkába állnom. Senkim sem maradt.

– Értem – bólintott ismét. – Szép egészséges az arcszíne, mint általában a vidéki lányoké. Attól tartok, a füstös városi levegőn hamar el fogja veszíteni.

Igyekeztem elfojtani a mosolyomat, amikor rájöttem, hogy a pirospozsgás arcszínt a dörzsölésnek köszönhetem, amivel a púdert igyekeztem eltüntetni.

– És fiatalabb, mint gondoltam.

– Azt mondják, fiatalabbnak nézek ki a koromnál – védekeztem, miközben azon törtem a fejem, hogy Helen Barton hány éves lehetett. Nem tűnt sokkal öregebbnek nálam – vajon a hirdetésben kikötötték, hogy a jelentkező huszonegynél idősebb legyen?

A háznagy felvett egy papírt az íróasztaláról.

– Kitűnő az ajánlólevele – mondta. – Úgy tűnik, Lady Sowerbynél nagyra tartották magát.

Épp azon gondolkoztam, mivel tudnám megindokolni, hogy el akarom hagyni Lady Sowerbyt, amikor az ezredes folytatta. – A házvezető szerint maga becsületes, komoly és tanulni vágyó.

– Így igaz, uram – feleltem, noha egy hang azt súgta a fülembe, hogy ebben a pillanatban éppenséggel nem vagyok becsületes. Már majdnem feladtam, és bevallottam a csalást, ám a férfi tovább beszélt. – Ahogy látom, Lady Sowerby már benne jár a korban, ezért felszámolja a háztartását, és a fiához költözik. Így van?

– Én így értesültem, uram.

– És maga miért döntött úgy, hogy ilyen messzire eljön?

– Nincs semmi, ami Yorkshire-ban tartana, és ki ne ragadná meg a lehetőséget, hogy őfelségét szolgálhassa? – mondtam.

A háznagy elmosolyodott.

– Azt hiszem, meg fog felelni, Miss Barton, de először be kell mutatnom magát a maître de cuisine[1]-ünknek, Mr. Angelo Romanónak. Ő nagyon megválogatja, hogy ki dolgozzon az irányítása alatt, egészen a legutolsó konyhalányig. Engedje meg, hogy elkísérjem a konyhába.

Lementünk a lépcsőn, ezúttal egy csempézett folyosón, majd egy lengőajtón át egy hatalmas konyhába léptünk. Elakadt a lélegzetem. Az egyik fal mentén ragyogó rézedények lógtak a kampókon, méret szerint növekvő rendben, egyliterestől a többliteresig. Alattuk tűzhelyek sora állt, amelyeken lábasok fortyogtak, csábító fűszernövények illatát árasztva. Észrevettem, hogy többnyire modern gáztűzhelyek, és csupán néhány régimódi széntüzelésű akad, a biztonság kedvéért. Körben tisztára súrolt fenyőasztalok sorakoztak, és mindegyiknél szakácsok dolgoztak. Úgy tűnt, egy egész sereg, tiszta fehérbe öltözve, egyesek magas séfsapkát, mások egyszerűbb fejfedőt viseltek, és mindannyian zöldséget aprítottak, vagy tálakban kevertek valamit. Alaposabban szemügyre véve őket láttam, hogy szinte mindegyikük férfi. Csak néhány idősebb nő akadt közöttük. Fiatal lány egy sem.

A háznagy megállt az ajtóban.

– Mr. Angelo, ráérne egy percre?

Egy fekete, kipödrött bajszú, fensőbbséges arcú férfi jött oda hozzánk. Makulátlan egyenruhát és alacsony séfsapkát viselt. A járása arról árulkodott, hogy igen sokat gondol magáról.

– Miről van szó, uram? Amint láthatja, pillanatnyilag ki sem látunk a munkából.

Olasz akcentusra számítottam, ám a férfi ugyanúgy beszélt, mint bármelyik londoni.

– Ez a fiatal hölgy a segédszakácsállásra jelentkezett – mondta az ezredes. – Úgy tűnik, az ajánlásai kielégítők, és kellemes a modora, de természetesen maga mondja ki a végső szót.

Fekete Bajusz tetőtől talpig végigmért, mintha valami visszataszító húsdarab lennék.

– Tudja, hogy mit gondolok a fiatal nők alkalmazásáról a konyhában.

– Valóban, ugyanakkor őfelsége érzéseivel is tisztában vagyunk, nemdebár? És nincs jogunk vitába szállni a munkaadónk kívánságaival.

Fekete Bajusz egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

– Milyen konyhai gyakorlattal rendelkezik hát, kisasszony? – tudakolta.

– Csupán az egyszerű angol konyhát ismerem, uram – feleltem. – És természetesen csak segédkezhettem, magam nem készíthettem ételeket. Azonban a legtöbb konyhai metódust ismerem.

– A vadhússal van tapasztalata? Őfelsége rendkívüli módon kedveli a vadat.

– Dolgoztam fácánnal, uram. És gerlével.

– És a mártások?

– Selymes fehér mártást készítek, uram, és barna mártást…

– Fehér mártást? – pillantott rám lenézően. – Milyen fehér mártásra gondol? Veloutéra[2]? Besamelre[3]? Suprême[4]-re? Pascaline[5]-ra? Ravigote[6]-ra?

– Attól tartok, nem ismerem az idegen elnevezéseket. A szakácsnőnek, akitől tanultam, az volt a megrögzött véleménye, hogy az angol konyha ugyanolyan jó, mint bármelyik másik, és kijelentette, hogy nem hajlandó semmiféle „külföldi kulimászt” főzni, ahogy ő nevezte.

Abban a pillanatban, ahogy ezt kimondtam, azt kívántam, bárcsak visszaszívhatnám. Az Angelo nyilvánvalóan olasz név, habár a főszakács beszédében nyomát sem lehetett érezni idegen akcentusnak. Sőt, igazából némi külvárosi ízt véltem felfedezni benne, és a szája sarkában vitathatatlanul mosoly játszott.

– Azt hiszem, hajlok rá, hogy egyetértsek magával. Nincs jobb egy első osztályú marhasültnél és a Yorkshire pudingnál, őfelsége azonban szereti a különleges ételeket. Nem kell feltétlenül külföldinek lennie, de látványra legyen kellemes és csábító, ugyanakkor jóízű. Néhány fogásunk elkészítéséhez egy teljes nap szükséges. – A férfi elhallgatott, és egy hosszú pillanatig a fogát szívta. – Mit mondana, mi az erőssége? – kérdezte aztán.

– Az mondták, ügyes kezem van a süteményekhez, uram.

– Mr. Roland a konyhai cukrászunk, ő gondoskodik a királynő uzsonnájáról és a süteményekről. Őfelsége nagyon szereti a teát, ahogy az ahhoz felszolgált süteményt és pogácsát is. Soha nem hagyná ki a teáját, függetlenül attól, hogy éppen hol van, vagy mit csinál. Viszont a maga feladata lehet, hogy húsos pitét készítsen a szolgálók étkezéséhez.

– Hogyne, uram. Finom húsos pitét tudok készíteni.

– Az majd kiderül – mondta –, de látom, hogy hajlandó tanulni és szívesen teszi, emellett jó a modora, úgyhogy azt hiszem, teszünk magával egy próbát. Mikor tud kezdeni?

– Mivel a munkaadóm felszámolja a háztartását, már a jövő héten, ha ez megfelel önnek, uram.

– Kitűnő – mondta. – Megértette, hogy ez nem lesz valami fennkölt munka, ugye? Alkalmanként állami bankettekre kell főznünk, azok valóban különleges ételek, és olyankor minden kézre szükség van. De maga többnyire zöldséget fog vágni, a személyzet számára főz, és a ranglétra alsó fokán áll majd. Tőlem és a többi szakácstól kapja az utasításokat, akik idősebbek és bölcsebbek magánál.

– Értem, uram.

A főszakács kurta mosollyal bólintott.

– Visszaadom őt önnek, uram. Hat fácánt kell még kicsontoznom.

Követtem a háznagyot az irodájába.

– Mr. Angelo határozott kézzel irányítja a konyhát, amint azt látni fogja. Folyamatosan kemény és tökéletes munkát vár el. – Felém fordult. – Azonban nem akad olyan séf az országban, akitől többet tanulhatna.

– Olaszországból jött? – kérdeztem. – Nem hallom, hogy akcentusa lenne.

– Nem, ő ugyanúgy angol, mint maga vagy én. Az ősei jöttek Itáliából, nemzedékekkel ezelőtt. Őfelségének azért esett rá a választása, mert korábban volt egy másik séfje úgyszintén olasz vezetéknévvel, akit nagyon kedvelt. És emiatt az a benyomás alakult ki benne, hogy minden olasz kitűnő szakács.

Kinyitotta az irodája ajtaját, bevezetett, elhelyezkedett az íróasztalánál, és csak azután folytatta.

– A kezdő bére heti tizenöt shilling lesz, plusz szállás és étkezés – mondta. – Jár magának egyenruha, mosodai szolgáltatás, valamint szállás és étkezés. – Felnézett, várva, hogy mondjak valamit.

– Köszönöm, uram. Ez rendkívül kielégítően hangzik – jelentettem ki, bár a fizetség valójában nem volt sokkal több, mint amennyit Mrs. Tilley-nél kaptam. De eszembe jutott, hogy ez most legalább a saját pénzem lesz, nem apámhoz és a húgomhoz vándorol. Félre fogok tudni tenni belőle a jövőmre, mivel magamra vajmi keveset kell költenem.

– És titoktartási nyilatkozatot kell majd aláírnia, Miss Barton. Arról, ami e falak között történik, senkinek sem beszélhet, még a legközelebbi barátainak sem. És a palotából semmit sem vihet ki, még ételt sem. Érthető?

Bólintottam.

– Igen, uram.

– És nem nézzük jó szemmel, ha valami fiatalemberrel sétálgat.

– Szó sincs semmiféle fiatalemberről, uram – biztosítottam. – Azonban feltűnt, hogy a konyhán nem dolgozik több fiatal nő.

– Való igaz. A közelmúltig őfelsége konyhai személyzete szinte kizárólag férfi szakácsokból állt. De őfelsége haladó gondolkodású. Úgy érzi, hogy az új évszázad közeledtével több lehetőséget kellene teremtenünk a fiatal nők számára – hiszen ő maga is bizonyította, hogy egy fiatal nő mit érhet el, ha megkapja az esélyt.

Erre azt akartam mondani, hogy nem sokunknak adódik esélye megörökölni egy monarchiát, de bölcsen hallgattam.

A háznagy folytatta.

– Be kell vallanom, hogy én nem osztom a lelkesedését. Tapasztalatom szerint elvesztegetett idő betanítani egy fiatal nőt, mivel megvan az a szokásuk, hogy itt hagynak bennünket és férjhez mennek.

– Én jó ideig nem tervezek ilyesmit, uram. Szenvedélyesen vágyom arra, hogy minél jobb szakács legyek.

Helyeslően bólintott.

– Kitűnő. Úgy látom, jól választottunk. Akkor hát, ha itt aláírná… – Egy dokumentumot, tollat és tintatartót tolt elém. Bemártottam a tollat, imádkoztam, nehogy pacát ejtsek, és kicsit haboztam, mielőtt eszembe jutott, hogy Helen Bartonként kell aláírnom.

A háznagy kezet nyújtott.

– Isten hozta őfelsége szolgálatában, Miss Barton.

[1] Főszakács. (francia)

[2] A francia konyha alapmártásainak egyike, készítése hasonló a besamel mártáséhoz, de itt tej helyett csontlevet használnak.

[3] A francia konyha alapmártásainak egyike, mely tejjel felöntött világos vajas rántásból készül.

[4] A francia konyha egyik klasszikus, úgynevezett kis mártása, amely egy alapszószból készül extra összetevőkkel. Ennek a mártásnak az alapja a velouté mártás, amelyet tejszínnel, gombakivonattal és szárnyasalaplével tesznek még tartalmasabbá.

[5] A francia konyhában a húsvétra készülő bárány mellé tálalják, általában gombát adnak hozzá.

[6] Vinaigrette-alapú, savas, kapribogyóval és keménytojással dúsított mártás.

3. FEJEZET

Kábán hagytam el a palotát. Sétálgatni kezdtem a St. James’s Parkban. Mind gyorsabban és gyorsabban lépkedtem, miközben az elmém megpróbált megbékélni az imént történtekkel. Anyám úgy nevelt fel, hogy őszinte legyek, és mindig úgy viselkedjek, hogy dicsőséget hozzak a családomra. Erre hazugsággal tettem szert egy állásra. Képes leszek ezek után tükörbe nézni?

Aztán eszembe jutott, hogy a családom nem tett éppen sokat értem. Apám majdhogynem rabszolgának adott, amivel a lehető legdurvább módon megalázott. A húgom nem fogja hasznát venni a drága oktatásnak, amelyben az én küzdelmes munkámnak köszönhetően részesült. Senkinek sem tartoztam semmivel. Szabad nő voltam, és életemben először a saját kezembe vettem az életemet. Most már a Buckingham-palota segédszakácsa voltam. Fényesnek láttam a jövőm. Ha keményen dolgozom, talán egy év múlva elegendő pénzt tudok félretenni, hogy elmenjek Amerikába, ahol azonnal felvesznek mint olyan embert, aki a királyi udvarnak főzött. Vagy egy nap akár saját éttermet is nyithatok. A lehetőségek végtelennek tűntek. Végül is talán valóban apám optimizmusával születtem. Csak éppen ez a négy év Mrs. Tilley-nél szinte teljesen felemésztette.

Amint visszaértem Mrs. Tilley házába, felrohantam a szobámba, levélpapírt, tollat és tintát vettem elő, és nekifogtam a Sowerby Hallba küldendő levélnek. A metrón hazafelé jövet gondolatban már többször megfogalmaztam.

Annak, akit illet

Sajnálattal tájékoztatom Önöket, hogy ma délután egy tragikus balesetnek voltam szemtanúja Londonban. Egy fiatal nőt halálra gázolt egy száguldó omnibusz. Segítettem összeszedni a holmiját az utcáról, és találtam egy borítékot, amelyet Helen Barton kisasszonynak címeztek. Ebből arra következtettem, hogy ez az ő neve. Úgy gondoltam, írnom kell Önnek, hátha a londoni rendőrség nem látja indokoltnak, hogy tájékoztassa a fiatal nő haláláról, akinek esetleg vannak rokonai, akik értesülni szeretnének a sorsáról…

Aztán még hozzátettem, hogy a Buckingham-palota háznagyát is tájékoztattam a nő tragikus haláláról. Ez biztosan elejét veszi annak, hogy Yorkshire-ből bárki kapcsolatba lépjen a palotával. Végül úgy írtam alá, hogy Egy jóakaró. Borítékba tettem, leragasztottam, majd újra kimentem, egyenesen a legközelebbi postaládához, és bedobtam. Visszatérve még mindig nagyon nyugtalan voltam, és alig tudtam egy falatot is legyűrni Mrs. Robbins finom nyúlhúsos pitéjéből.

– Bizonyára jól teletömted magad a teánál – jegyezte meg a szakácsnő, én pedig nem tiltakoztam. Miután segítettem rendet csinálni a vacsora után, felmentem a szobámba, odaálltam a tetőtéri ablakomhoz, és az égre meredő kémények erdejét bámultam. Még mindig képtelen voltam elhinni, mit tettem. Csak annyit tudtam, hogy végre elmenekülhetek innen.

Nagy elégtételt éreztem, amikor másnap reggel odaálltam Mrs. Tilley elé, és közöltem vele, hogy a hét végén elmegyek. Vékonyra szedett szemöldöke felugrott a csodálkozástól.

– Elmész? Itt hagysz mindazok után, amit tettem érted?

– Így van. – Ezúttal elmaradt az „Igenis, asszonyom”.

– És mégis mit gondolsz, hová mész? Miféle emberek vesznek fel ajánlólevél nélkül, csak azt szeretném tudni.

Nagyon szerettem volna elmondani neki, hogy a palotában fogok dolgozni, de tudtam, hogy a gonosz, vén szipirtyó valószínűleg írna rólam egy koholt vádakkal teli levelet a palotába. Így hát hazafelé a metrón kitaláltam a tökéletes magyarázatot.

– Többé már nem kell dolgoznom – füllentettem. – A húgom szerencsésen megy férjhez, engem pedig meghívtak, hogy lakjak a férje családjával.

Ez részben igaz volt. Louisa meghívott, hogy éljek velük. Az ajánlat még mindig állt. Csak épp elutasítottam. Talán a második hazugság már könnyebb, mint az első. Mrs. Tilley csak pislogott.

– Nos, hát jó egyeseknek, nemde? – mondta aztán. – És mivel ilyen szerencse ért, feltételezem, hogy nincs szükséged az utolsó heti fizetésedre, ugye?

– A leghatározottabban igényt tartok arra a pénzre, amiért megdolgoztam – közöltem. – És a húgom férje kétségkívül biztos akar majd lenni afelől, hogy megkapom, ami jár nekem. Tudja, a családja meglehetősen befolyásos.

Azok a kis malacszemek ismét gyors pislogásba kezdtek. Az asszony felállt és elment az erszényéért.

– Nesze és tűnj innen. Hálátlan lány – hajította felém az érméket. Szerettem volna méltósággal viselkedni és otthagyni a pénzt a földön, ám mielőtt távoztam, csak lehajoltam és felszedtem. Éreztem, hogy remegek, és meg kellett innom egy pohár vizet a konyhában. Alig vártam a hét végét.

A következő feladatom az volt, hogy találkozzak a húgommal. Le akarta zárni a lakást, felszámolni mindent, ami benne van, és odaköltözni a jövendőbelije családjához. Ott álltunk abban a nyirkos és nyomasztó nappaliban, miközben a ferde, alkonyi napfény a mocskos ablakokon át besütött a foszladozó szőnyegre.

– Jaj, drágám, olyan rosszul érzem magam miattad – mondta. – Én boldogságban és fényűzésben fogok élni, miközben te továbbra is annál a szörnyetegnél robotolsz. Nem gondolod meg magad, és költözöl hozzánk? – Megfogta a kezem. – Folytathatod a tanulmányaidat. Kettőnk közül mindig te voltál az okosabb. Tudod, milyen sokra tartottak a tanárok.

Be kell vallanom, hogy amikor ezt korábban felhozta, kísértésbe estem. De nem akartam senki lekötelezettje lenni. És rájöttem, hogy rajongok a főzésért. Tehát újabb hazugságot kellett kitalálnom – illetve ezúttal csak féligazságot.

– Nagyon édes vagy – mondtam –, de sikerült egy jobb állást találnom, távol attól a rémes háztól.

– Tényleg? Ez jó hír. És hol?

– Még nem mondhatom el.

– Nem mondhatod el? – Louisa bájos arca elfelhősödött. – Ez valamiféle kétes hely, Bella? Nem táncosnő leszel egy lokálban, ugye? Vagy annál is rosszabb?

Nevetnem kellett a gondolatra, hogy éjszakai pillangó leszek.

– Ugyan! Igen tiszteletre méltó hely, a szavamat adom.

– Akkor miért nem mondhatod meg?

Törtem a fejem. Hazudnom kellene neki, és azt állítani, hogy külföldre megyek? De akkor soha többé nem látom, márpedig ő az egyetlen rokonom. Ezt ki kellene találnom, és valahogy megmagyaráznom, hogy most már Helen Barton vagyok.

– Még nem tisztáztuk teljesen a részleteket – feleltem.

Loiusa megszorította a kezem.

– Nem mész túl messzire, ugye? Nagyon hiányoznál. Te vagy az egyetlen rokonom a világon.

– Ne aggódj! A szabadnapjaimon majd meglátogatlak. – Elmosolyodtam az aggodalmas az arca láttán, és rájöttem, hogy talán elbizonytalanodott a férjhez menéssel és azzal kapcsolatban, hogy egy idegen családhoz költözzön. – És ha majd gyerekeid születnek, odaadó nagynénjük leszek.

Aggodalmas tekintete ettől csak még szorongóbbá vált.

– Nem vagyok annyira biztos a dolgoknak ebben az oldalában. – Louisa hangja suttogássá halkult. – Olyan szörnyű pletykákat hall az ember. Hagytam, hogy Billy megcsókoljon, és igazából nagyon kellemes volt, de ezen túl…

– Attól tartok, hogy én erről még nálad is kevesebbet tudok – vallottam be. – De biztos vagyok benne, hogy élvezni fogod egy olyan emberrel, akit szeretsz. A szüleink egész életükben szerették egymás, egészen addig, míg apa össze nem törte anya szívét, nem?

– De mi a helyzet a gyerekszüléssel? – A húgom még mindig suttogott, holott csak magunk voltunk. – A nők folyton belehalnak, nem?

– Erős, egészséges lány vagy, Louisa – biztattam. – És egy gazdag emberhez mész feleségül, aki meg tudja fizetni a legjobb orvosokat.

Louisa reménykedő kis mosollyal nézett rám.

– Bízom benne, hogy hamarosan találsz valakit, drágám, aki szeret. Annyira szeretném, hogy boldog légy!

– Az jó lenne – bólintottam. – De addig is kiélvezem az új állásom nyújtotta lehetőségeket.

– Messze van Londontól? Azt mondtad, meg tudsz majd látogatni…

– Ne aggódj. Közel leszek, és amint lesz egy címem, amire írhatsz, tudatom veled.

Szerencsére ejtette a témát, és nekiláttunk körbejárni a lakást, hogy Louisa eldöntse, magával akar-e vinni néhányat a jobb bútordarabok közül. Volt egy intarziás íróasztal, amelyet apám Indiában készíttetett anyámnak, és nem volt hajlandó megválni tőle. Javasoltam Louisának, hogy azt vigye el. A többi darabot eladnánk.

– Tartsd meg az egész pénzt, kérlek. Nekem mindenem meglesz – mondta.

Megráztam a fejem.

– Nem, legyen a tiéd, vedd meg belőle az esküvői ruhádat. Nem kell, hogy mindenért Billy családjának tartozzunk hálával. Én jó fizetést kapok majd.

Mosolyra derült az arca, én pedig rádöbbentem, hogy még mindig milyen fiatal.

– Rendben – adta be a derekát. – Igaz, ami igaz, kicsit aggódtam a ruhám miatt. És a tiédet is kiválasztjuk mint a nyoszolyólányomét. Mit szólsz a pávakékhez? Döbbenetes lenne a vörös hajaddal.

Megfogtuk egymás kezét, a tekintetünk összefonódott – rájöttünk, hogy az életünkben soha semmi sem lesz ugyanolyan többé. Mielőtt elváltunk, hivatalosan is megismerkedtem a jövendőbelijével, egy elég kellemes fiatalemberrel, akit persze láttam már ki-be járkálni az apja boltjából. Nyilvánvalóan fülig szerelmes volt a húgomba, ám a modora és a beszédmódja olyan volt, amelyet a szüleim nem tartottak volna megfelelőnek a jövendőbeli vejük esetében. Hazafelé menet górcső alá vettem az érzéseimet. Hogyan engedhetem meg magamnak, hogy ilyen fensőbbséges módon ítélkezzem a húgom leendő férjéről, amikor én magam szolgáló vagyok? Alacsonyabb helyen állok a társadalmi ranglétrán, mint ő, apám mégis belém plántálta azt a hitet, hogy az arisztokraták magasztos, finom miliőjéhez tartozunk. El kellene fogadnom, hogy egykor nekem is alacsonyabb társadalmi osztályhoz tartozó férjet szán a sors? Úgy tűnt, Louisának nem bántja a fülét Billy kültelki kiejtése vagy a szegényes szókincse. És boldog volt. Csak ez számít, mondtam magamnak határozottan.

Szombat reggel jött egy ember szekérrel, hogy elvigye egykori otthonom utolsó maradványait. Mindent eladtak, én pedig hétfőn reggel beköltöztem a palotába. Ez így nagyon előkelően hangzik. A valóság nem volt ennyire elbűvölő. Saját szobát kaptam a legfelső emeleten. Egy meglehetősen spártai, határozottan hideg helyiséget, keskeny, vaskeretes ággyal, fehérre festett fiókos szekrénnyel, fölötte tükörrel és két kampóval a falon a ruhák felakasztására, de legalább lesz némi magánéletem. Megkaptam a tiszta fehér egyenruhámat, egy blúzt és egy szoknyát, egy nagy kötényt és egy tokkalapot, amely alá minden hajamat el kellett rejtenem. Szigorúan meghagyták, hogy a kötényt rögtön le kell cserélnem, ha csak egyetlen folt is esik rajta. Mindig makulátlannak kellett lennem, hátha őfelsége vagy egyik magasabb rangú hivatalnoka úgy dönt, hogy ellátogat a konyhába. Álltam a tükör előtt, és néztem magam, azt a szellemszerű figurát a fehér egyenruhában, és bátor kis mosolyt vetettem magamra.

– Minden rendben lesz – mondtam. – Helen Barton vagyok, és kitűnő szakács.

– Ah, itt az új lány – nézett fel Mr. Angelo, amikor beléptem a konyhába. – Remek, mert épp most kezdünk neki az ebédfőzésnek. Őfelsége lánya, Ilona hercegnő és unokája, Thora hercegnő jönnek látogatóba. Íme, a menü: consommé aux fines herbes[7] sajtos krutonnal, posírozott nyelvhalfilé petrezselyemmártással és pomme à la crème,[8] galambhúspüré à la chasseur,[9] tejszínes zeller, sertéskaraj almával, vörös káposzta és pomme duchesse,[10] jeges puding à la Albert herceg, kanáripuding vaníliamártással és szardellás pirítós. Mr. Francisé a halpálya, Mr. Rolandé a pudingok, én foglalkozom a galambbal és a sertéskarajjal, és Mrs. Simms, magáé az erőleves. Egyelőre a maga csapatába osztom be az új lányt. Mi is a neve, kedvesem?

– B… Helen, uram. – A torkomban dobogott a szívem. Majdnem elkövettem az első baklövésemet.

– Nos, Helen, séfnek kell szólítania, nem uramnak. Hivatalosan