Tartalomjegyzék

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36 fejezet.

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

41. fejezet

42. fejezet

Kedves Olvasóm!

Kopácsi Krisztina

Fagypont

Kopácsi Krisztina: Fagypont

©Kopácsi Krisztina

Szerkesztette: K. Zsófi

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine kiadó

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/kopacsi.krisztina.szerzoi.oldala/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN 9786156309280

mobi ISBN 9786156309297

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

1. fejezet

– A francba! – csapott a kormányra Ashley, miközben kinyomta az autórádiót.

A murvával felszórt parkolóban egyetlen üres hely sem volt. Bosszúsan fújtatott egyet, majd gázt adott. Lassan araszolt előre, egyre messzebb kerülve a bejárattól. Végül megakadt a szeme egy apró, szabad területen. Gyorsan beparkolt piros kis Toyotajával egy fekete Volvo és egy kék Mazda közé. Leállította a motort, majd belenézett a visszapillantó tükörbe. Egy kósza, barna tincs kiszabadult gondosan összefogott lófarkából. Megpróbálta visszasimítani, de miután a tincs makacsul ellenállt, feladta. Előkapta kis színes csíkos sminktáskáját, kikotorta belőle a fekete szemceruzáját és megerősítette a vékony vonalat kék szeme alatt. Visszadobta a ceruzát a neszeszerbe, azt pedig a táskájába ejtette. Még egyszer ellenőrizte magát a tükörben. Elégedetten kapta fel táskáját az anyósülésről, majd kipattant a kocsiból.

A kerítésen túl a hangosbemondó éppen a következő futam versenyzőinek a nevét harsogta.

Az árnyékok eltűntek, a nap elé komor, fekete felhők úsztak. Ashley megcsóválta a fejét. A meteorológusok jó időt jósoltak aznapra Silverville-be. Persze, nem ez lenne az első tévedésük! – gondolta, miközben visszalépett a kocsihoz és a biztonság kedvéért kivette a kis összecsukható esernyőjét, amit a táskájába tett.

Besorolt a tömegbe és csak hagyta magát sodortatni a bejárat felé. Sportcipője alatt ropogtak az apró kavicsok, zizegett a megbarnult avar. A kapunál megtorpant az áradat, lassan haladt a jegyellenőrzés. Amikor végre rá került a sor, megmutatta a belépőjegyét és már bent is volt. Néhány lépés után megállt és körbenézett. Hatalmas zöld füves tér terült el előtte, elszórtan terebélyes, kopaszodó tölgyfák magasodtak az ég felé. A távolban meglátta a kis dombot is, amiről Emma beszélt neki.

Valaki meglökte hátulról, mire a lány hátrafordult.

– Elnézést kisasszony! – mentegetőzött egy idősebb férfi. – De nagyon rossz helyen állt meg! – mutatott maga mögé. A bejáratnál még mindig rengeteg ember várt arra, hogy bejuthasson.

Ashley visszafordult és elindult a keményre taposott földúton, aztán megtorpant, és úgy döntött, átvág a füvön.

A felhők lassan tovább úsztak az égen, a nap újra kisütött. Annak ellenére, hogy már jócskán benne jártak az októberben és délutánra hajlott, a nap igen erősen tűzött. Ashley levette homokszínű ballonkabátját és a dereka köré kötötte.

Elhaladt egy csoport fiatal fiú mellett, akik a fűben ültek és sört ittak műanyag poharakból. Elismerően füttyentettek, amikor meglátták a lányt. Az egyikük még a poharát is felé nyújtotta.

A lány nem törődött velük, sietősre fogta a lépteit, késésben volt.

Kikerült egy párt, akik egy kabáton kuporogtak, és majdnem felfalták egymást.

Ashley elernyőzte a szemét a kezével. Hunyorogva állapította meg, hogy már nincs messze a domb aljától.

– Au! – szisszent fel, amikor belelépett egy kisebb gödörbe és a bokája megbicsaklott.

Hirtelen két erős kéz ragadta meg, és megakadályozta, hogy közeli ismeretségbe kerüljön a szépen lenyírt gyeppel és a száraz falevelekkel.

– Óvatosan! – szólalt meg Ashley feje felett egy mély férfihang. A benne vibráló érzékiségtől, a lány libabőrös lett.

Vett néhány apró lélegzetet, megpróbálta lenyugtatni ijedtségtől zakatoló szívét, aztán felegyenesedett és felnézett a megmentőjére. Meleg, barna szempár mosolygott le rá.

– Jól vagy? – kérdezte a férfi, miközben kócos, sötétszőke haját hátra fésülte az ujjaival.

Ashley a férfi telt száját bámulta, miközben a megregulázott tincsek önálló életre keltek, és visszahullottak a férfi szeme elé. Erős késztetést érzett, hogy ő is beletúrjon a férfi borzas üstökébe, de még időben észbe kapott és inkább egymásba fűzte nyughatatlan ujjait.

A férfi megköszörülte a torkát, amitől végre magához tért.

– Köszönöm! – hebegte és megmozgatta a bokáját, de abban a pillanatban újra felszisszent.

– Megnézhetem? – kérdezte a férfi, de a választ meg sem várva, már le is guggolt.

Gyengéden fogta meg Ashley bokáját. Érintésétől a lány megremegett, mintha elektromos áram futott volna végig rajta.

– Tudod mozgatni? – nézett rá a férfi.

Ashley lassan körbe forgatta a lábfejét, miközben a férfi végig tapogatta a kis félgömb alakú csontot.

– Fáj? – kérdezte.

– Egy kicsit.

– Valószínű meghúzódott – állapította meg a férfi. – De jobb lenne, ha egy orvos is látná! Elkísérlek az elsősegély helyre! – javasolta.

– Köszi, de nem hiszem, hogy annyira súlyos lenne!

– Te tudod, de akkor legalább pihentesd egy-két napig! – ajánlotta a férfi, miközben felállt.

– Úgy lesz!

– Haza tudsz menni?

– Még nem mehetek, a barátnőim várnak! – felelte és a domb felé intett.

A férfi arrafelé nézett, amerre Ashley mutatott. Megsimogatta az állát, majd visszafordult a lányhoz.

– Akkor viszont segítek neked! Gyere, elkísérlek! – szólt. – Egyébként Ridge-nek hívnak! – tette még hozzá.

– Ashley! – mondta a lány, és hagyta, hogy a férfi átkarolja, de abban a pillanatban már meg is bánta, mert újra megremegett. A férfi, ha észre is vette, nem mutatta.

– Sűrűn jártok ide? – kérdezte, miközben elindultak.

– Most vagyok itt először!

– Hát, az meg hogy lehet?

– Én nem igazán rajongok az autóversenyért, de ez ma Emma napja, és ő ezt választotta – felelte, és lassan, fájós bokáját kímélve lépkedett Ridge-be kapaszkodva.

A férfi kérdőn nézett le a lányra.

– A barátnőm, és ma ünnepeljük, hogy már egy éve nem gyújtott rá.

– Rossz szokás, elismerésem, hogy le tudta tenni! És te dohányzol?

Ashley megrázta a fejét.

A férfi egy biccentéssel nyugtázta a választ.

– És te mit csinálsz itt? – kérdezte a lány.

– Hát, amit általában egy ilyen helyen csinálnak az emberek! – Ridge széles mosolyától a szíve kihagyott egy ütemet.

– Szurkolok! – folytatta a férfi. – A barátom, Liam autóversenyző. Ha tehetem, minden versenyére kimegyek.

– És jó benne?

– A versenyzésben? Igen, baromi jó a srác, és ha így folytatja, új összetett győztest ünnepelhetünk a szezon végén! – mondta büszkén.

– Ó, esetleg te is versenyzel? – érdeklődött Ashley.

–Vigyázz egy gödör! – figyelmeztette a lányt, miközben lassan haladtak a domb felé. – Bocs! Szóval, mit is kérdeztél?

– Hogy te is versenyzel-e?

– Á, dehogy! A száguldozás nem az én asztalom, de a jó autókat azért szeretem!

– Én nem értek az autókhoz és a versenyekhez sem!

– Pedig nem bonyolult. Legyen tiéd a leggyorsabb autó, és nyerd meg a versenyt!

Ashley kétkedve nézett fel Ridge-re.

– Valóban?

– Természetesen, nem! – rázta meg a fejét. – Általában a gokart az első állomás. A négy, öt éves gyerekek már egyedül ülnek benne, és megízlelhetik a sebesség okozta mámort. Néhány év múlva már versenyezhetnek is. Persze nem árt, ha a családod tehetős, mert, mint sok sport, úgy ez is rengeteg pénzbe kerül, és persze jó, ha tehetséges vagy és kitartó. És akkor még nem említettem a megfelelő fizikai és idegi állapotot. Az autóversenyzés nem csak arról szól, hogy ülsz a kocsiban és nyomod a gázt. A verseny alatt száz százalékosan ott kell lenned fejben is. Hatalmas nyomás nehezedik a versenyzőkre, a pillanat törtrésze alatt kell meghozniuk a jó döntést. Aztán persze, ott van az a bizonyos szerencsedolog is. Mert nem elég, hogy tehetséges vagy, jó helyen kell lenned a jó időben, hogy a legjobb csapathoz kerülj, akiktől megkapod, mind a szakmai, mind a technikai támogatást. Így neked csak a versenyre kell koncentrálnod. De persze, Liam erről sokkal profibb előadást tudna tartani.

– Ahhoz képest, hogy nem szereted a száguldozást, elég sok mindent tudsz!

– Liam mellett sokat tanultam.

Ashley elmosolyodott.

– Jó barátok vagytok, ugye?

– Ő a legjobb barátom.

A domb aljánál megálltak.

– Még mindig fáj? – kérdezte, miközben fejével Ashley bokája felé intett.

A lány megmozgatta a lábát és szomorúan vette tudomásul, hogy már alig érez fájdalmat. Azonban, esze ágában sem volt megosztani ezt Ridge-dzsel.

– Eléggé hasogat még! – füllentette.

A férfi újra átkarolta, Ashley pedig elnyomott egy diadalittas mosolyt.

– Biztos, hogy fel akarsz oda mászni? – kérdezte, és a domb tetejére mutatott.

– Ott ülnek a barátnőim, és Emma szerint onnan tök jól lehet látni!

Ridge elengedte a lány derekát, amitől ő csalódottan sóhajtott.

A férfi a domboldalt kezdte el tanulmányozni, aztán egy hirtelen mozdulattal ölbe kapta Ashley-t és megindult vele felfelé. A lány meglepetten sikkantott fel, és gyorsan átölelte a nyakát. A férfi bergamot és cédrusfa illata egészen megrészegítette. Behunyta a szemét, és néhány pillanatra megengedte magának, hogy azt képzelje, ez a szívdöglesztő pasi, az ő barátja.

Amikor kinyitotta a szemét, Ridge fürkésző tekintetével találkozott a pillantása. Elpirult, mert úgy érezte, a férfi pontosan tudja, hogy mire gondolt. Aztán feljebb vándorolt a tekintete. Ridge homlokán apró izzadságcseppek gyöngyöztek.

– Nem vagyok nehéz? – kérdezte feszélyezetten.

– Könnyű vagy, mint egy tollpihe! – válaszolta nevetve, és megdobta a lányt az ölében.

Ashley is felnevetett.

Megszólalt Ridge telefonja.

– Segítsek felvenni?

– A farzsebemben van, nem hiszem, hogy elérnéd!

A férfi fenekének gondolatára újra vér szökött az arcába. Gyorsan lehajtotta a fejét.

– Bárki is az, majd visszahívom, bár van egy olyan érzésem, hogy Liam az.

2. fejezet

Amikor felértek a domb tetejére Ridge kérdőn nézett Ashley-re. A lány, egy fekete-fehér pokróc felé intett. A férfi elvitte a takaró széléig, majd ott óvatosan letette őt.

– Ashley! – szólt Sharon, miközben barna szeme Ridge vándorolt. – Tökéletes bevonulás!

– Most már rendben leszel, ugye? – kérdezte a férfi, miközben kihalászta a telefonját világoskék farmerja hátsózsebéből, és megnézte.

Ashley bólintott.

– Mennem kell, Liam vár! Örülök, hogy megismerhettelek! – folytatta, biccentett a többiek felé és elindult, majd hirtelen megtorpant.

– Megadod a telefonszámod? – fordult vissza Ashley felé.

– A telefonszámomat? – kérdezett vissza hitetlenkedve.

– Igen, már ha nem titkos!

– Persze – felelte, és elkezdte diktálni, amit Ridge gyorsan beírt a saját készülékébe, aztán megcsörgette a lányt.

– Ez pedig az én számom! Ha esetleg szükséged lenne egy fuvarra hazafelé, szívesen segítek! – mondta, aztán megfordult és már ott sem volt.

– Szóval, elégítsd csak ki gyorsan a kíváncsiságomat! – mondta Emma, miközben a távozó férfit figyelte.

– Gödörbe léptem, és segített nekem feljönni a dombra – válaszolta, miközben ő is Ridge után bámult.

– Ó, egy igazi grál lovag! Hogy én miért nem tudok egy ilyen pasi ölébe esni! – sóhajtotta Emma, majd összefogta hosszú, szőke haját, és a csuklóján lévő fekete hajgumival felkontyolta a feje búbjára. – Igazságtalanság!

– Még soha életemben nem találkoztam ilyen dögös pasival! – tűnődött Ashley.

– És rögtön nagyon közeli ismeretségbe is kerültél vele! – nyugtázta Emma.

– És még a telefonszámodat is elkérte! – kontrázott Sharon.

– Szerintem, ennek a pasinak bejössz! – vélekedett Emma.

– Hallottátok! Azért kérte el, hogy hazavigyen, ha nem tudnék járni!

– Ja, nagyon rafinált! Csak hazavinne – somolygott Emma.

– Én már láttam ezt a pasit valahol! – szólalt meg Sharon, mire összevont szemöldöke közé apró ráncok gyűltek, ahogy az emlékei között keresgélt. – Tuti, hogy találkoztunk! Egy ilyen szemrevaló pasast nehezen felejt el az ember!

– Hogy van a bokád? – bökött a fejével Ashley lábára Emma.

– Már egész jól! – felelte, és leült a barátnői közé. – Nem azt mondtad, hogy jön az egyik kollegád is? – kérdezte Emmát.

– Hamarosan itt lesz Cameron, csak a főnöke rásózott még valamit indulás előtt.

– Olyan büszke vagyok rád, Emma! Bevallom őszintén, egyáltalán nem gondoltam, hogy tényleg képes leszel kibírni egy egész évig bagó nélkül! – ölelte át a barátnőjét Ashley.

– Hát, én sem tettem volna rá egy lyukas garast sem! – bökte oldalba Emmát Sharon. – Pláne, hogy én úgy füstölök melletted, mint egy gyárkémény! – folytatta, majd beletúrt a hátizsákjába és egy kis dobozt vett elő. Kinyitotta a piros dobozt és kivett belőle egy szál cigit meg az öngyújtóját. Felkattintotta a rézszínű Zippot és rágyújtott. Hatalmasat szippantott, majd kiengedte a füstöt a száján.

– Na, így már sokkal jobb! – mondta, miután az öngyújtott és a csomag cigit, kék blúza felső zsebébe tette.

– Mióta nem dohányozom, sokkal könnyebb minden, és egy csomót spórolok vele, hidd el, nem vesztenél vele semmit! – mondta Emma.

– Lehet, de akkor hol lenne az élvezet? – válaszolta Sharon és egy nagyot szívott a cigijéből.

A füst Ashley felé szállt.

– Jaj, Sharon, nem lehetne, hogy most az egyszer nem pöfékelsz ide az orrom alá! – legyezte el a füstöt a kezével.

– Szépre száll a füst! – bökte oldalba Sharon.

– Haha! – gúnyolódott Ashley.

– Hölgyeim! – szólalt meg felettük valaki.

– Cameron! – szólt Emma. – Éppen időben, még nem indult a fő futam! Gyere, ülj le! – paskolta meg Emma maga mellett a pokrócot.

A fiú lehuppant, majd kinyújtotta fekete farmerbe bújtatott hosszú lábát.

– Cameron vagyok! – mondta és Ashley-re, majd Sharonra nézett.

– Ashley!

– Sharon!

– Dohányzol? – kérdezte Sharon.

A fiú megrázta a fejét.

– Ó, pedig meg voltam győződve arról, hogy bagózol!

Cameron megemelte a szemöldökét.

– A rossz fiúk mind dohányoznak! – mondta.

– Szerinted én az vagyok?

– Azt nem tudom, de ha azt kérdezed, hogy nézel ki, akkor tuti oda sorolnálak!

– Nem is tudom, hogy ezt most bóknak vegyem vagy sértésnek!

– Nekem bejönnek a rossz fiúk! – mondta Sharon. – A csinos, rossz fiúk!

– Na, végre! – mutatott Emma a domb alatti területre.

– És most induljon végre a várva várt futam! Vajon sikerül-e Liam Colemannek megerősítenie a vezető pozicióját, vagy Ted Maison végre megrázza magát és rákapcsol? – hallatszott a hangszórókból, miközben Ashley lenézett.

Különböző márkájú és színű autók álltak egymás mellett a földúton. A pálya mellett végig nézők álltak, hangosan kiabáltak, énekeltek. Voltak, akik hot-dogot, hamburgert vagy perecet ettek. Ashley a rajt mellett állókat pásztázta, egy fehér inges, magas, szőke alakot próbált kiszúrni a tömegben, de hiába erőltette a szemét, nem látta meg a férfit.

Emmának igaza volt, onnan, ahol ültek, szinte az egész pályát beláthatták.

Az emelvényen álló idősebb férfi végre felemelte a sárga-kék csíkos zászlót, és elindította a versenyt. Hangos motorzajjal indult el a futam, hatalmas porfelhőt hagyva maga után.

– Nem tudod, hogy melyik Liam kocsija? – kérdezte Emmát.

– Liam Colemanra gondolsz?

Ash bizonytalanul bólintott.

– A piros huszonnyolcas.

Az autó a harmadik helyen száguldozott, nem sokkal lemaradva az előtte haladó kettőtől. A lány magában sok szerencsét kívánt az ismeretlen Liamnak.

– Szomjas vagyok! – szólt Cameron és felállt. – Kinek száradt még ki a torka?

Ashley felnézett a fiúra. Rövidre vágott sötét haja, tökéletesen állt. Kék szeme, szinte világított nap barnította arcán.

– Vizet kérek! – szólt aztán.

A többiek is felsorolták, hogy mit szeretnének.

– Azonnal jövök! – mondta a fiú és ott hagyta őket.

– Meddig tart egy ilyen verseny? – kérdezte Ashley.

– Ezen a pályán tizenöt kör.

– És aztán?

– Eredményhirdetés és vége. Ez a fő futam, erre várt mindenki – emelte meg a hangját Emma, mert az autók éppen akkor értek eléjük.

Ashley köhögni kezdett, a felszálló por kaparta a torkát. Felpattant, mert meglátta Cameront, aki négy papírpohárral a kezében tartott feléjük. A fiú elé sietett.

– Melyik az enyém? – kérdezte két köhögés között.

A fiú, az állával az egyik pohárra bökött, mire kikapta a kezéből és meghúzta.

– Ez életmentő volt! – szólt, miután kiitta a felét.

– Jól vagy? – nézett rá rémülten Cameron.

– Most már igen, de ezt a port nem bírom.

– Akkor maradj itt, odaviszem a lányoknak az italukat, és visszajövök!

Amikor visszatért, lekötötte a derekáról a farmerkabátját és a fűre terítette.

– Ülj le! – mutatott a kék ruhadarabra.

– Nem akarom, hogy összekoszolódjon a kabátod! – hárított a lány.

– Ne butáskodj, azért van a mosógép!

– A nadrágomat is bedobom majd a kabát mellé! – mondta a fiú, és kényelmesen elhelyezkedett Ashley mellett a fűben, miközben a poharát maga mellé helyezte.

– Nem muszáj itt ülnöd mellettem – szólt Ashley. – Nyugodtan menj vissza a csajokhoz, és élvezd a versenyt!

– Semmi probléma, csak nem hagyom, hogy egyedül ücsörögj itt!

– Szóval, te és Emma egy helyen dolgoztok – állapította meg a lány.

– Egy cégnél, de én a pénzügyön, Emma pedig az értékesítésen.

– Akkor, te könyvelő vagy?

– Még nem. Hiányzik egy vizsgám hozzá. De hamarosan meglesz, és akkor saját irodát fogok nyitni.

– Ez jól hangzik!

– Mindig is a saját magam ura akartam lenni!

– És Emmaval régóta ismeritek egymást? – kérdezte Ashley.

– Nem is tudom, úgy másfél éve.

– Csak mert, Emma még sohasem beszélt rólad!

– Ja, igazából a múlt hétig csak látásból ismertük egymást, tudod, a Tryfox elég nagy cég. Hiába dolgozom ott négy éve, még mindig nem ismerek mindenkit. Aztán a múlt héten Dick szülinapja volt. Richard Tao a könyvelés kisfőnöke, és szereti a nagy bulikat. De gondolom, ezt Emma is elmesélte már neked. Szóval éppen a piámra vártam, amikor mellettem, Emma mesélni kezdte a kollégáinak, hogy ma ide jöttök. Bekapcsolódtam a beszélgetésbe. Aztán később mondtam neki, mennyire szeretem az autóversenyeket, erre volt olyan kedves, hogy meghívott. Igazából meg is lepődtem, hiszen alig ismerjük egymást. És te? Régóta ismered Emmat?

– Már...

Cameron telefonja megcsörrent.

A fiú kikotorta a zsebéből és megnézte.

– Ezt muszáj felvennem – szabadkozott, és a füléhez emelte a készüléket.

– Igen. Mi? Nem. Holnap? Rendben, az egészet. Igen, ahogy megbeszéltük – mondta komolyan, majd letette a telefont.

– Rossz hír?

– Mi? Ja, nem! – mosolyodott el. – Szóval, hol is tartottunk? – kérdezte aztán.

– Azt kérdezted, mióta ismerem Emmat.

– Ja, tényleg! Mióta is?

– Mióta az eszemet tudom. Egymás mellett laktak a szüleink. Ugyanabban a kórházban születtünk. Igaz, ő félévvel hamarabb.

Egy golden retriever szaladt oda hozzájuk. Ashley kinyújtotta a kezét a kutya felé. A zsemleszínű állat megszagolta, majd farok csóválva engedte, hogy a lány megsimogassa a fejét.

– Te szépség! De gyönyörű vagy! – dögönyözte meg a kutya hátát.

– Ginger, gyere ide! – kiáltotta egy fiatal fiú.

A kutya a fiú felé fordult, majd hatalmas ugrásokkal odaszaladt hozzá.

– Nekem is van egy kutyám – szólalt meg Cameron.

– Milyen fajta? – kérdezte Ashley, miközben még mindig Ginger után bámult.

– Keverék.

– És mi a neve?

– Ádáz.

– Elég félelmetes név!

– Hát, igen. Nem véletlenül neveztem el így. Kissé agresszív, de én remekül kordában tudom tartani. Egy csomó mindenre megtanítottam. Úgy hallgat rám, ahogy a nagykönyvben meg van írva! Gyönyörű, fekete szőre van, egy picike fehér folttal a homlokán – magyarázta Cameron.

– Nem veszélyes? Egyáltalán hol tartod?

– A szüleimnél van, a kertes házukban. Az én lakásom túl kicsi. Anyám eleinte nem örült neki annyira, de Ádáz jól érzi magát ott, és most már anyám is megszerette. Te tartasz valamilyen állatot?

Ashley megrázta a fejét.

– Pedig lemertem volna fogadni, hogy van macskád!

– Macskám?

– Aha, egy olyan fekete-fehér, kis szőrgombóc.

– A fenébe!

– Mi történt? – kérdezte a fiú értetlenül.

– A cipőm – mutatott fehér, bőr tornacipőjére a lány.

Az egyik cipő oldalán egy zöld csík húzódott végig.

– Biztos, amikor megbotlottam – bosszankodott, miközben a zsebében kutatott valami után, amivel leszedheti a piszkot.

– Megbotlottál? Remélem, nem estél el!

– Hát, nem sok kellett hozzá, de egy pasas éppen arra járt, és elkapott.

– Szerencsés fickó!

Ashley kérdőn nézett Cameronra.

– A karjaiba pottyantál! Gondolom, nem hagyta hidegen a szépséged! – mondta és egy papírzsebkendőt nyújtott Ashley felé.

– Fogalmam sincs, hogy mit gondolt rólam! Erről nem esett szó! – felelte, miközben vizet öntött a poharából a zsebkendőre és letakarította a cipőjét.

Felrémlett előtte Ridge arca, a kedves mosolya, amitől a szíve, azonnal sebesebb fokozatra kapcsolt.

– Mert engem nagyon megfogott!

– Ó, hát... ez kedves tőled!

– Bocsi, nem akartalak zavarba hozni! – szabadkozott Cameron.

– Azt azért nem olyan könnyű! – válaszolta Ashley, majd felállt és a koszos papírt elvitte az egyik szemeteshez és kidobta. A bokája már egyáltalán nem fájt.

– Ashley, Cameron gyertek, mindjárt vége van, ne maradjatok le a végéről! – kiabálta Emma a pokrócon állva.

– Menjünk! – mondta Ashley és megvárta, amíg a fiú feláll és felveszi a kabátját a földről.

– Az utolsó kör! Nézd milyen izgalmas! – lelkendezett Emma, mikor odaértek.

Cameron Ashley mellé állt.

A piros kocsi már a második volt, és csak egy hajszál választotta el attól, hogy megelőzze az előtte haladó kék-fehér, csíkos autót. Fej fej mellett száguldoztak.

Ashley ökölbe szorított kézzel drukkolt a huszonnyolcas autónak. Látta már a fekete-fehér, kockás zászlót tartó férfit az emelvényen, az autók méterről-méterre közeledtek felé. Még mindig két esélyes volt a győzelem. Aztán hirtelen a kék-fehér, csíkos autó megpördült és kisodródott a fűre. A piros kocsi egyedül haladt át a cél vonalon.

Ashley elégedetten csapott a levegőbe.

Az autók eltűntek egy kordon mögött, ahova ő már nem látott be.

– Jó kis verseny volt! – mondta Sharon.

– Az! És megint Liam Coleman nyert! – felelte Emma.

A dobogó mögött mozgás támadt. Három overálos férfit látott. Az, amelyiknek piros volt a ruhája, középre állt.

Ashley nem látta jól a férfit, de annyi ki tudott venni, hogy magas és sötét a haja.

A hangosbemondó ismertette a harmadik, majd a második helyezettet, akik felálltak a dobogó fokaira. Végül Liam Coleman neve hangzott el, aki a dobogó legtetejére állt fel, átvette a győzelemért járó serleget és a magasba emelte.

A közönség üdvrivalgásba kezdett.

– Istenem, ha tudnád milyen helyes Liam! – sóhajtott egy nagyot Emma. Liamék lenyúltak a dobogó szélén álló pezsgősüvegért, és jól felrázták. Lepattintották az üvegek tetejét, majd szétspriccelték az aranysárga folyadékot.

Fotósok hada guggolt le eléjük, és egyik képet készítették a másik után.

– Induljunk, mielőtt elindul a tömeg! – javasolta Emma és elkezdett összepakolni. Összehajtogatták a pokrócot Sharonnal, miközben Ashley elvitte a poharakat a szemeteshez és kidobta őket.

Amikor elkészültek, elindultak a kijárat felé.

– Köszönöm csajok, ezt a remek napot! – mondta Emma. – Igazán jól éreztem magam! Sajnálom Ashley, hogy nem tudtad úgy élvezni, ahogy én!

– Nem gond, Cameron remekül elszórakoztatott!

Amikor kiléptek a kapun, megálltak.

– Arra állok – mutatott Ashley a kocsija felé.

– Mi meg arra – Emma az ellenkező irány felé intett.

– Én is ott találtam helyet – szólt Cameron, és arra bökött a fejével, amerre Ashley.

– Hívlak majd! – ölelte át Emma a lányt.

Miután a lányok elbúcsúztak, Ashley és Cameron egymás mellett indultak el a kocsijuk felé.

– Szívesen találkoznék veled megint. Mit szólsz hozzá? – kérdezte Cameron.

Ashley felnézett a fiúra.

Cameron igazán jóképű volt. Égszín kék szeme kíváncsian szegeződött a lányra.

– Persze, benne vagyok!

– Akkor, megadod a telefonszámod? – kérdezte, amikor Ashley megállt a kocsija mellett. A fiú elővette a telefonját és beírta, amit a lány diktált.

Ezután elrakta a mobilját, odahajolt Ashleyhez és egy puszit nyomott az arcára.

– Vigyázz magadra! – mondta és megvárta, amíg a lány elhajt.

Ashley már félúton járt hazafelé, amikor megcsörrent a telefonja. A műszerfalra nézett, egy ismeretlen szám villogott a képernyőn. Megnyomott egy gombot a kormányon.

– Cameron? – szólt.

Az utasteret sistergés töltötte be, majd beleszólt a hívó.

– Ridge vagyok, de bárki is az a Cameron, irigylem, hogy az ő hívását vártad!

Ashley szeme elkerekedett.

– Ridge? – hebegte.

– Hogy van a lábad? – érdeklődött a férfi.

– Már egész jól!

– Remek! Lesz egy kis buli, Liam győzelmét ünnepeljük. Lenne kedved eljönni? Semmi durva, csak egy kis pia, meg beszélgetés. Találkozhatnánk a bejáratnál!

– Jó lenne, de holnap korán kelek! És már úton vagyok hazafelé.

– Örültem volna, ha el tudtál volna jönni! Akkor majd legközelebb! A bokád azért borogasd be! – mondta, és megszakította a vonalat.

Ashley nagyot sóhajtott. Ha hazaért, be kell írnia a szám mellé Ridge nevét, nehogy legközelebb is blamálja magát.

3. fejezet

A mobil kitartóan csörgött. Félálomban matatott a készülék után. Amikor végre a kezébe akadt, anélkül tette a füléhez, hogy megnézte volna, ki hívja.

– Hol vagy? Már rég itt kellene lenned! – Gloria hangja ostorcsapásként hasított át az éteren, amitől Ashley szeme rémülten pattant ki.

– Félóra és ott vagyok! Ne haragudj, elaludtam! – hebegte a telefonba, miután tekintete az éjjeliszekrényen álló digitális órára siklott.

– Siess! Tudod, hogy ma fontos ügyfélhez megyünk! – felelte a főnöke, aztán bontotta a vonalat.

Félórával később belépett a Style Enterieur ajtaján, és egyenesen Gloria szobájába sietett. Kopogtatás nélkül esett be az ajtón.

A rövid, fekete hajú nő, egy széles, mahagóni asztal mögött ült. Felnézett a zajra és megcsóválta a fejét.

– Fogd a laptopot és menjünk! – szólt, és táskájával a kezében elmasírozott a lány mellett.

Ashley felkapta az asztalról a táskába csomagolt gépet és a főnöke után sietett.

– Ne haragudj, kérlek! Nem csörgött a telefonom – lihegte, amikor utolérte.

– Még éppen időben ideértél. De azért remélem, nem csinálsz belőle rendszert!

A parkolóban megálltak Gloria ezüstszínű Mazdaja mellett, bepakolták a laptopot a csomagtartóba, aztán beültek.

Glória felvette a napszemüvegét, majd gázt adott és kihajtottak a parkolóból.

– Miss Blackwell nem régen vett egy új lakást, és minket kért fel, hogy rendezzük be újra – kezdett bele Gloria, miközben megelőzött egy fehér kisteherautót. – Az előző lakberendezővel nem volt megelégedve. Remélem, tudod, mennyire fontos, hogy velünk elégedett legyen! Ez hatalmasat lendíthet a megrendeléseinken. Miss Blackwell családja nagyon nagy befolyással bír. Az apja, Silverville egyik legjobb építésze.

Ashley-nak rémlett, hogy hallotta már ezt a nevet.

Rezegni kezdett a telefonja. Elővette a készüléket. Egy üzenet érkezett.

„Jó reggelt! Remélem, jól aludtál! Hogy van a bokád? R.” – állt a kijelzőn.

Ashley szíve hirtelen meglódult, a szája mosolyra kunkorodott. Gyorsan jártak az ujjai a kijelző felett.

„Neked is jó reggelt! Tökéletesen! – itt egy pillanatra felrémlett neki az egyik álma, amiben, mintha a férfi is szerepelt volna. Megrázta a fejét és folytatta. – Már semmi baja. A.”

Elküldte az üzenetet, majd visszatette a készüléket a táskájába.

– Jó hír? – kérdezte Glória. – Csak mert elmosolyodtál.

– Ja, igen – felelte Ashley kurtán.

– Hogy állsz Fosterék lakásával? – érdeklődött a főnöke néhány perc hallgatás után.

– Megegyeztünk a színekben, az anyagokban. Délután az asztalodon lesz minden.

– Szuper! – válaszolta, miközben lassított és beparkolt a járda mellé.

Miután kiszálltak, Ashley felnézett a magas épületre. A szürke beton és a kék üveg, tökéletesen kiegészítette egymást a toronyház homlokzatán. A lánynak kétsége sem volt afelől, hogy ebben az épületben, egy-egy apartman ára olyan csillagászati magasságokban jár, hogy neki egy élet is kevés volna, hogy akárcsak a felét is összegyűjtse.

Hátra sétált a csomagtartóhoz, és kivette a laptopot. Beléptek a hatalmas üvegajtón, majd egyenesen a portához mentek.

– Miss Blackwell vár minket, Gloria White vagyok!

A portás belenézett az előtte fekvő füzetbe, majd bólintott.

– Huszonötödik emelet.

Miután Gloria megnyomta a megfelelő gombot, a lift elindult velük.

Ashley belepillantott a falon lógó tükörbe és megigazította a haját.

Egy apró csilingelés jelezte, hogy megérkeztek. Ashley három ajtót számolt össze az emeleten.

Gloria határozottan megindult az egyik felé, és amikor odaért, megnyomta a csengőt. Kellemes dallam szólalt meg az ajtó túloldalán, aztán néhány pillanat múlva kinyílt az ajtó.

A lány, aki az előszobában állt, csodaszép volt. Szőke, hullámos haja lágyan omlott a vállára. Szürke szeme először az egyiküket tanulmányozta, azután a másikukra siklott.

Ashley irigykedve bámulta, azonban a varázs azonnal elmúlt, amikor megszólalt.

– A lakberendezők! – a hangja leereszkedő volt. – Remélem, magukban nem kell csalódnom! – folytatta, majd hátat fordított nekik és elindult befelé. Magassarkú cipője hangosan kopogott a fehér márványpadlón.

Gloria belépett és követte a lányt. Ashley is beljebb lépett, és behúzta maga után a bejárati ajtót.

Miss Blackwell éppen a kék kanapéra mutatott, miközben ő helyet foglalt az egyik fotelben.

Ashley megvárta, amíg Gloria leül, aztán ő is leült a főnöke mellé, a táskáját maga mellé tette a kanapéra, a laptopot pedig a szoba közepén álló asztalra.

– Remélem, tisztában van azzal, hogy ez az asztal mennyit ér! Nem szeretném, ha összekarcolná a holmijával! – szólalt meg kimérten a lány.

Ashley lenézett. Egy Marcel Breuer féle asztal állt előtte. Hajlított acélcső lábak, fekete lakkozott fa. Gyorsan felemelte a táskát és megnézte, hogy nem esett-e baja a bútornak. Megkönnyebbülve látta, hogy a fényes felület sértetlen.

– Nem mintha tetszene! – tette még hozzá Miss Blackwell. – Amint azt már tudják, az előző tervezővel nem voltam megelégedve. Ha körbe néznek, mindjárt meg is értik, hogy miért! – legyintett hanyagul körbe a lány.

Ashley körbe hordozta a tekintetét a szobán. Értetlenül rázta meg a fejét. Letisztult, egyszerű formák, a bútorok tökéletesen harmonizáltak egymással. Már nyitotta a száját, hogy hangot adjon az észrevételének, amikor Gloria kezét érezte meg a sajátján. Főnöknője felé fordult, aki alig láthatóan megrázta a fejét.

– Rendben, Miss Blackwell! Mit vár tőlünk? – kérdezte Gloria.

– Egyszerű! Takarítsák el ezt innen – bökött a fejével a bútorok felé –, és rendezzék be rendesen!

– Értem, Miss Blackwell! Nem tudom, tudja-e, mennyi a munkadíjunk?

– A pénz nem számít! – vágott közbe Miss Blackwell.

– Tudja, ahhoz, hogy minőségi munkát végezzünk, feltétlenül szükséges, hogy jól megismerjük a megrendelőt. Esetleg lenne most ideje egy kis beszélgetésre? – kérdezte Gloria.

– Most nem! – állt fel a lány. – Kedvenc színem a kék, a fehér és a szürke, de a feketét utálom. Ez kiindulásnak elég is lesz. És remélem, végre olyan végeredményt kapok, ami tetszeni fog! – tette még hozzá.

– Mégis, ha elmondaná egy kicsit pontosabban, hogy mit szeretne! – kérte Gloria, miközben ő is felállt.

– Nézzék, azt akarom, hogy ha egy fárasztó nap után hazajövök, akkor úgy érezzem magam, mintha egy oázisban lennék! Ha körbe néznek, rögtön megértik, mire gondolok! Ezek a bútorok szörnyűek! – mondta Miss Blackwell.

– Nagy segítség lenne, ha el tudná küldeni a lakás tervrajzát!

– Rendben!

Ashley Gloria mellett ácsorgott, és még mindig nem értette, hogy mi a baja Miss Blackwellnek a berendezéssel, amikor csöngettek.

Miután Miss Blackwell kiment ajtót nyitni, Ashley lehajolt, feltette táskáját a vállára és ő is elindult az előszoba felé.

Amikor kilépett az előszobába, Miss Blackwell egy magas, szőke férfin csimpaszkodott. A férfi átölelte a lányt, aki egy csókot nyomott annak arcára.

A férfi felemelte a fejét.

Ashley szíve nagyot dobbant, a szája aznap már másodszor kunkorodott mosolyra. Ridge állt az ajtóban. Ahogy belenézett a férfi barna szemébe, összeszorult a gyomra. A haja ugyanolyan kócosan állt, mint előző nap, amitől igazán csibészes volt a megjelenése, hiába viselt öltönyt. Ashley képtelen volt levenni a szemét a férfiról.

– Drágám, az új lakberendezők, de már mennek is! – csicseregte Miss Blackwell, miközben belekarolt Ridge-be.

Ashley arca elfelhősödött, arcáról lefagyott a mosoly. Elszakította a pillantását az ismerős arcról, és elindult az ajtó felé.

– Remélem, velük már elégedett leszel! – szólalt meg Ridge.

Ashley kiszúrt egy pontot a falon, és azt fixírozva vonult el a férfi előtt. Már majdnem elérte az ajtót, amikor a laptoptáska pántja beleakadt az egyik kilincsbe és visszarántotta. A lány megbillent a magassarkújában, és másodszorra is megindult a föld felé. Az a két erős kéz újra elkapta és megmentette a csúfos szégyentől.

– Úgy látom, rám osztották a hős lovag szerepét! – suttogta Ridge a lány fülébe, miközben talpra állította őt.

Ashley arca lángra gyúlt.

A férfi lehajolt és összeszedte a laptop táskából kiszóródott papírokat. Gloria a szemét forgatta, de ő is leguggolt segíteni.

– Nagyon remélem, hogy a tervezésben nem ennyire kétbalkezes! – szólalt meg Miss Blackwell.

Ashley ezek után tényleg nem szeretett volna már mást, csak minél messzebb kerülni és elfelejteni az egész délelőttöt. A kezét nyújtotta a papírokért, de Ridge a fejét rázta.

– Segítek levinni, mielőtt újabb balesetet okozna! – mondta kedvesen, és elvette tőle a laptoptáskát, beletette a papírokat, behúzta cipzárt, majd elindult a liftek felé.

Ashley lemondóan sóhajtott.

– Siess vissza Ridge! Már így is késésben vagyunk! – kiáltott utánuk a lány.

– Nyugi Tina! Mindjárt indulhatunk! – szólt vissza a válla felett.

Miss Blackwell hangos döngéssel vágta be az ajtót.

– Köszönöm! – motyogta Ashley, miközben a padlón áthaladó csíkokat tanulmányozta.

– Köszönjük, de semmi szükség erre! Mi is le tudjuk vinni! – szólt Gloria, és megpróbálta elvenni a fekete táskát Ridge-től.

– Azt mondtam, hogy segítek! – emelte meg a hangját a férfi.

A nő visszahúzta a kezét. Némán álltak, amíg meg nem érkezett a lift. Akkor beszálltak és Gloria megnyomta a megfelelő gombot.

Ashley a lift legtávolabbi sarkába húzódott, de még így is túl közel álltak egymáshoz. Talán közelebb is, mint az indokolt lett volna. Újból megcsapta az orrát a férfi illata, érezte a testéből áradó meleget, amitől megint meglódult a szíve.

Amikor a lift a földszintre érkezett, Ashley ügyelt rá, hogy Gloria legyen középen. Amint a kocsihoz értek, a főnöke kinyitotta a csomagtartót.

Ashley rögtön beült az autóba, közben hallgatta, ahogyan Gloria és Ridge beszélgetnek a kocsi mögött állva. A lányt még ilyen távolságból is feszélyezte a férfi jelenléte. Nem értette, miért társalog olyan ráérősen, ahelyett, hogy sietne vissza a kedvesnek éppen nem mondható barátnőjéhez.

Aztán – Ashley számára egy örökkévalóság után –, Gloria is beszállt a kocsiba és gázt adott.

A lány a visszapillantó tükörből látta, hogy Ridge utánuk néz, majd sarkon fordul és elindul a bejárat felé.

Haragudott magára. Haragudott, mert csak magát hibáztathatta azért, hogy többet látott Ridge viselkedésében, mint amennyi valójában volt.

Egy ideig némán ültek, aztán Gloria megtörte a csendet.

– Ezen is túl vagyunk. Azt nem mondhatnám, hogy Miss Blackwell túl kedves lett volna, de ha jól megfizet minket, tőlem akár sündisznó is lehet!

– Ne haragudj, Gloria!

– Már el is felejtettem! – legyintett.

Ashley meglepetten nézett a főnökére. Gloria nem volt rossz főnök, de nehezen viselte az ügyetlenkedést, és azt, ha a dolgok nem úgy mentek, ahogy ő szerette volna.

– Tiéd lesz a projekt, ezért is hoztalak magammal! A Foster lakást átveszi tőled Jessica.

A lány kényszeredetten elmosolyodott. Ha nem az utálatos Miss Blackwell lakásáról lett volna szó, akkor madarat lehetett volna vele fogatni. Már nagyon régóta várt egy ilyen kihívásra.

– Mi lenne, ha Jessica segítene neked ebben a projektben? Ő sokkal tapasztaltabb – szólalt meg végül.

– Már miért lenne jobb Jessica? Ne legyél ilyen kishitű! Nem véletlenül választottalak téged! Te vagy a megfelelő ember erre a munkára! – zárta rövidre a vitát a főnöke.

– Fogalmam sincs, hogy mit szeretne Miss Blackwell, azon kívül, hogy felsorolt néhány színt, amit szeret, és kihangsúlyozta, mennyire utálja a feketét. Nem is értem, ha ennyire ki nem állhatja, hogy került az a csodálatos, fekete asztal a nappalijába!

– Van egy olyan érzésem, hogy Miss Blackwell nem egy egyszerű eset, de te remekül fogod kezelni a dolgot! Holnap felhívod, és megbeszéled vele, mikor tudna fogadni! Jessica veled megy segíteni, de a munka a tiéd! Tudom, hogy képes vagy rá! – mosolygott rá bátorítóan Gloria.

Ashley nagyot sóhajtott, és kinézett az ablakon.

Amikor visszaérkeztek a céghez, mindketten hátra mentek a csomagtartóhoz, de amikor Ashley a táska után nyúlt, Gloria megrázta a fejét, mire a lány leejtette a vállát és elkeseredetten követte a főnökét az irodába.

– Baj van Ash? – kérdezte Jessica, akivel a szobán osztozott.

– Csak egy macerás ügyfél. – rázta a fejét.

– Ja, hát abból van elég! Ne is törődj velük! – legyintett a fiatal, barna hajú lány.

Délután fél ötkor Ashley felállt, és kinyújtóztatta elgémberedett tagjait. Összepakolt az asztalán, amikor megszólalt a telefonja.

– Ashley! – szóltak bele a készülékbe. – Cameron vagyok!

– Cameron! – szólt meglepetten Ashley.

– Ráérsz? Beülhetnénk valahova – mondta a fiú.

– Ma nem jó, a szüleimhez megyek – válaszolta a lány.

– Ó! – Cameron hangja csalódottan csengett. – És holnap?

– Elvileg jó lesz.

– Akkor majd jelentkezem! – mondta, és megszakította a vonalat.

Ashley eltette a telefont és lekapcsolta a gépét.

*

Egy fehér, egyszintes ház előtt parkolt le, kiszállt és elindult a ház felé. A bejáratig vezető keskeny járda egyik oldalán, apró sziklakert húzódott, a másik oldalon egy gömbkoronájú szivarfa kopaszodó sziluettje fogadta.

Amikor belépett az ajtón, sülő, vaníliás sütemény illata fogadta. Benézett a konyhába, de az üres volt.

A nappaliban talált rá az anyjára. A kissé molett, ősz hajú nő háttal ült neki, egy kis asztal fölé görnyedve. Ashley végig sétált a puha, világosszürke szőnyegen. A bolyhos anyag elnyelte léptei zaját.

Amikor odaért az anyjához, áthajolt fölötte. Az asztalon apró puzzle darabok hevertek.

– Anya! Ez megint egy új doboz? – kérdezte, miközben lehajolt és átölelte a nőt.

– Jaj! – rándult meg a nő.

– Nem akartalak megijeszteni! – nyugtatta az anyját.

– Persze, drágám! – paskolta meg a kezét. – Csak belemélyedtem! Hát nem gyönyörű?! Megláttam a kirakatban és nem tudtam ellenállni neki! – simított végig a doboz tetején.

– Már nincs is hely a falon egy új képnek! – csóválta a fejét, majd felvette az egyik kis darabkát és a helyére illesztette.

– Ne aggódj, majd csak találunk ennek is! – felelte az anyja és felállt. – Megyek, megnézem a sütit!

A nő levett egy szürke, pamut edényfogó kesztyűt a tűzhely melletti falról, majd kinyitotta a sütő ajtaját. Kivette az ínycsiklandozó süteményt és egy parafa alátétre tette a fehér abrosszal terített asztalon. Az illatára összefutott Ashley szájában a nyál.

– Apád hamarosan itthon lesz! Ugye, maradsz vacsorára!

– Ki tudna ellenállni az isteni főztödnek, anya?

– Akkor gyere, segíts megteríteni! – mondta az anyja és átment az étkezőbe.

A fehér, fényesre lakkozott tálalóból tányérokat, a fiókból evőeszközöket vettek elő és a szoba közepét elfoglaló terebélyes, virágmintás terítővel letakart asztalra tették.

Az előszobában kattant a zár, nyílt az ajtó.

Néhány pillanat múlva egy pocakos, idősödő férfi lépett be.

– Apa!

– Kislányom! – zárta a karjaiba a férfi a lányt.

Ashley felnézett az apjára.

– Minden rendben? – kérdezte, miközben a férfi nyúzott arcát nézte.

– Sok a munka. Veled mi van? – nézett szeretettel a lányára.

– Menj, moss kezet, Mark! Majd a vacsoránál beszélgetünk! – szólt az anyja.

Mire Mark visszatért, az étel már az asztalon gőzölgött. Julie, Ashley anyja szedett mindenkinek a rakott kelből.

– Szóval, mi a helyzet veled Ash? – kérdezte az apja és a kezébe vette a villáját.

– El vagyok havazva!

– De remélem, jól megfizetnek, ha már így kihasználnak! – mondta az anyja, miközben egy falatot tett a szájába.

– Szeretem a munkámat, anya! Most kaptam egy nagy projektet, és ez most csak az enyém!

– Hát, ez nagyszerű! Végre a főnököd is rájött, hogy mennyire ügyes vagy! – mosolygott az anyja. – De azért csak vigyázz! – figyelmeztette. – Nehogy kihasználjanak!

– Gloria jó főnök. Nincs miért aggódnotok!

– És hogy megy az üzlet? – kérdezte az apjától.

Ashley apja, maga elé meredve tologatta a tányérján az ételt.

– Apa!

– Igen! – ocsúdott fel révületéből a férfi.

– Tényleg minden rendben, apa?

– Ne aggódj! – mosolyodott el. – Minden a lehető legnagyobb rendben! Ma is igazán remek a vacsora, Julie! – nézett a feleségére Mark.

– De még hozzá sem nyúltál! – dorgálta meg Julie a férjét.

– Ettem néhány falatot, mielőtt eljöttem! – felelte Mark. – Igazán jól néz ki, később megeszem!

– Biztos, hogy jól vagy?

– Persze, drágám! Ne aggódj miattam! Van így is éppen elég dolgod! Most csak koncentrálj a munkára! Biztos vagyok benne, hogy az ügyfeled nagyon elégedett lesz!

Amikor kiürültek a tányérok, Ashley összeszedte őket, és kivitte a konyhába.

– Nem akartam mondani, de apád mostanában olyan szétszórt – szólt halkan az anyja, miközben felszeletelte a sütit.

– Kimerültnek tűnik! Nem dolgozik túl sokat? – kérdezte suttogva Ashley, miközben elővett egy nagyobb tálat a fehér konyhaszekrényből.

– Nem többet, mint régebben! – nézett fel Julie.

– Néhány napra bezárhatná a boltot! Pihennie kellene!

– Már mondtam apádnak, de nem hallgat rám! Talán, ha te beszélnél vele, rád hallgatna! – tette le a kést Julie.

Ashley bólintott.

– Nem is tudom! Olyan rossz érzésem van, remélem csak rémeket látok! – mondta az anyja, miközben a felszeletelt sütit a tányérra halmozta, majd visszamentek a nappaliba.

Ashley elvett egy szeletet és a tányérja felett beleharapott. Érezte, ahogy a vanília íze szétáradt a szájában.

– Anya, ez isteni! – mondta teleszájjal.

– Majd pakolok neked, ha mész!

4. fejezet

– Kész vannak végre a tavaszi tervek? – kérdezte Ridge.

A vele szemben ülő fiatal férfi megrázta a fejét, miközben beletúrt sötét hajába. Drága órája megcsillant a falon végig húzódó halványkék üvegborításon.

– Derek megint eltűnt – mondta egy sóhajtás kíséretében a kreol bőrű, vékony férfi.

– Mikor?

– Két napja – a férfi hangja alig volt hallható.

– És mégis mikor akartad ezt közölni velem, Doug?

– Abban reménykedtem, hogy előkerül, még mielőtt kiderülne, hogy... – a férfi nem fejezte be a mondatot, lehajtotta a fejét és széke kék bársony huzatát piszkálta az ujjával.

Ridge behunyta a szemét, kezét a szürke asztalon nyugtatta.

– Megint falazni akartál neki? – kérdezte visszafojtott hangon.

– Dereknek szüksége van ezekre a szünetekre ahhoz, hogy igazán egyedi ruhákat tervezzen. Ilyenkor még én sem érdeklem őt.

– És mégis mikor fog előkerülni? Egy nap, egy hét? Kezd elegem lenni ebből a primadonnaviselkedésből! – Ridge hangja enyhén megemelkedett. – Mennyi hiányzik még?

– Már majdnem kész van minden, csak pár apróság kell.

– Rendben, akkor keress valakit, aki befejezi!

– De Ridge! Nem nyúlhatunk bele Derek munkájába! – háborodott fel.

– Én üzletember vagyok. És ha vajszívű lennék, akkor most nem tartanánk ott, ahol. Dereknek már így sok mindent elnéztem, amiért mást már rég kirúgtam volna!

Doug egy hosszú másodpercig farkasszemet nézett vele, aztán elfordította a fejét.

– Lukashoz mit szólnál? Már egy ideje Derek mellett dolgozik – mondta lemondóan.

– Rád bízom! Csak legyenek készen azok az átkozott tervek! Februárban már az üzletekben kell lennie a tavaszi kollekciónak!

– Úgy lesz!

– Ja, és Doug – Ridge megvárta, amíg a férfi visszafordul és ránéz –, Dereknek ez volt az utolsó húzása! Ha előkerül, mondd meg neki, hogy nézzen más munka után, a nyári kollekciót már nem vele terveztetjük!

A férfi szeme elkerekedett.

– De ő a legjobb tervező! Ezt nem teheted vele! – mondta felháborodott hangon. – Nála jobbat nem fogsz találni!

– Az lehet, de megbízhatóbbat biztosan! Nekem olyan ember kell, aki a kezünk alá dolgozik, aki képes az együttműködésre! Van így is elég problémánk, nem kell még több!

Doug megcsóválta a fejét.

– Ezt még meg fogod bánni!

– Az legyen az én bajom!

– Ahogy gondolod! – emelte meg az állát a férfi –, de én ebben nem leszek a partnered! Ha ki akarod rúgni, akkor azt te mondd meg neki! – tette még hozzá, majd sarkon fordult és ringó csípővel megindult az ajtó felé.

Ridge megdörzsölte a halántékát. Ezüstszínű gépe fölé hajolt és újabb sort nyitott az elvégzendő feladatok ablakban. Új tervezőt találni, gépelte be az üres sorba, aztán ablakot váltott. A monitoron felvillanó számok megnyugvással töltötték el. Jól fogyott a téli kollekció, Derek valóban a legjobb tervező, de arra már nem szívesen emlékezett vissza, hogy mennyi vitatkozással, győzködéssel és idegeskedéssel járt a munka vele.

Felállt, fekete, magastámlájú széke elfordult a mozdulattól. Magához vette a telefonját és az ajtó felé indult. Léptei hangosan koppantak a kemény bükkfa padlón.

Kilépett az előtérbe. Egy fiatal, molett nő ült egy fekete asztalnál, háta mögött szürke és halványzöld irattartó szekrények sorakoztak. Tetejükön cserepes zöld növények álltak.

– Lucy, ha keresnek, átmentem a varrodába! – szólt oda a titkárnőjének, aki felnézett és bólintott, majd visszafordította figyelmét a monitorra.

Ridge kilépett az ajtón és elindult a széles folyosón. Két oldalt sötét ajtók törték meg a fehér falat. Középen magas, fehér, téglatest alakú cserepekben legyezőpálmák zöldeltek. A cserepek között fehér kanapék álltak, rajtuk sötétkék párnák.

Benyitott az egyik ajtón. A sötétkék padlón fehér munkaasztalok álltak, tele színes anyagokkal.

– Itt vagyok, Joan! – lépett az egyik asztalhoz Ridge.

– Köszönöm, hogy lejöttél! Gyere, megmutatom az új anyagokat, amik nemrég érkeztek!

A fehér köpenyes, idősebb nő megindult a szoba túlsó végébe, miközben elhaladtak néhány munkaasztal mellett, ahol még több köpenyes nő tologatta a szabászgépet az asztalok fölött.

A fal mellett egy asztalon különböző színű textilvégek feküdtek.

– Ezek jöttek ma reggel – mutatott Joan, a sötétkék, fekete, teveszőr színű gyapjú szövetvégekre. – Ha megkapjuk a szabásmintákat, akkor el is tudjuk készíteni a bemutató darabokat.

– Rob azonnal nekilát, ha megkapta a terveket. És hogyan álltok a karácsonyi fehérneműkkel?

– Ma szabtuk ki az első darabokat. Már át is adtuk a varrodának.

– Remek! Csak így tovább, Joan! – szólt Ridge, és kiment azon az ajtón, amin bejött.

A folyosón tovább menve egy másik ajtón nyitott be.

Zakatoló varrógépek kelepelése fogadta. A tágas teremben, legalább húsz varrógép állt két sorban. A hatalmas ablakokon beáradó fény, jól megvilágította még az eldugott sarkokat is.

Ridge elhaladt egy sor próbababa előtt, majd odalépett az egyik géphez.

– Hogy haladnak a fehérneműkkel, Dolores? – kérdezte a pirospozsgás arcú nőt.

A nő felnézett és elmosolyodott.

– Az első darabok hamarosan készen lesznek. Igazán finom anyagokat sikerült választani hozzájuk! Élvezet lesz hordani ezeket! – simogatta meg a gépe alatt lévő sötétzöld, selyem anyagot. – Ha gondolja, átviszem, amikor elkészültek.

– Azt megköszönöm, Dolores! – mondta Ridge, miközben körbe hordozta a tekintetét a varrodán.

Nagyot sóhajtott. Legalább itt rendben mentek a dolgok.

Amikor visszaért az irodájába, egy sötét hajú, magas férfi éppen kiszolgálta magát a minibárnál.

– Á, Ridge! Ha nem haragszol! – mondta, miközben megemelte a poharat a kezében, amibe éppen viszkit töltött.

– Érezd magad otthon, Liam! – mondta és leült a székébe.

– Hogy, s mint? – érdeklődött a férfi, miközben levágódott az egyik kék székbe.

– Csak a szokásos!

– Már megint valami probléma adódott?

– Derek.

– Gondolom megint eltűnt!

– Kirúgtam.

– Na, végre! Már rég meg kellett volna tenned! Akármilyen tehetséges is – Liam végig simított a nadrágján –, nagyon elszaladt vele a ló!

– Hagyjuk, nem akarok róla beszélni többet! Látom, már egész jól magadhoz tértél! – váltott témát Ridge.

– Ja, kicsit húzós volt a tegnapelőtt este, kár, hogy olyan korán leléptél!

– Tina megkért, hogy segítsek neki az egyik szekrényt arrébb tolni.

– Este?

– Ismered Tinat!

– Pontosan ezért nem értem, hogy miért ugrálsz neki úgy, mint egy pincsikutya!