Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

ELŐSZÓ

VILÁG

JELLEM

ASSZONY

SZERELEM

HÁZASSÁG

ÉLET

VIGASZTALÁSOK

FORGÁCSOK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Kenedi Géza

AZ ÉLET KÖNYVE

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-933-2 EPUB
ISBN 978-963-559-934-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1909.
az elektronikus változat az 1911. évi
második kiadás alapján készült

a borító
Alphonse Osbert (1857 – 1939) Egy este a hajdani korokban
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELŐSZÓ

Ebben a könyvben jegyzeteimből és különféle írásaimból azokat a magukban is megálló kisebb részleteket foglaltam egybe, amelyek az életben figyelmeztetéseket és útbaigazításokat nyújthatnak az olvasónak.

Legnagyobb részük a mindennapi életben fölmerült intimebb természetű kérdésre azon melegében tett följegyzés. Ilyenek azok a részek is, amelyeket »Problémák« című korábbi kötetemből ebbe, részben megigazgatva átvenni méltónak tartottam.

Valamely filozófia-rendszert vagy célzatos tanításokat az olvasó e könyvben tehát ne keressen. Nyugodt lehet. Törekvésem csak az volt, hogy neki élete útján, örömeiben, szenvedéseiben és megpróbáltatásaiban hasznára, vagy legalább vigasztalására legyek.

Ha ezt kellemes módon sikerült elérnem, már minden fáradságom jutalmát megtaláltam.

Budapesten, 1909 október.

A SZERZŐ

*

A MÁSODIK KIADÁSHOZ

A könyv alig remélt sikere aránylag rövid idő alatt második kiadását tette szükségessé. Szót sem érdemlő apró igazításokat nem számítva, változatlanul adom az olvasó kezébe és vele együtt örülök a magyar filozófiai gondolkozás terjedésének.

Budapesten, 1911 január

A SZERZŐ

VILÁG

Semmi sem jó vagy rossz önmagában véve,
csak a gondolkozás teszi olyanná.
Shakespeare. Hamlet.

Filozófia

A nagyon praktikus ember csak a dolgok közvetlen összefüggését látja, de a távoli okokig és okozatokig nem képes elmenni, mivel nem szokta meg a filozófiai gondolkozást.

Azt lehetne mondani, hogy amíg a praktikus embernek 10 egység áll rendelkezésére nézetei és ítéletei megalkotásánál, addig a filozófiailag képzett elme egyazon tárgynál 100, néha pedig ennél is sokkal több egységgel rendelkezik.

Persze a 10 egységes ember szívesen vigasztalja magát azzal, hogy a 100 egységes emberre a nyelvét kiölti.

*

Filozófiai szellem nélkül az emberek nem élnek, csak vegetálnak. Sem igazi örömöket nem éreznek, sem igazi fájdalmakat. A társadalmi poshadás bizonyos neme ez és a szolgaság útja.

A merő praktikusság mindig a lealacsonyodás felé hajtja az embereket; a gondolkozás a szabadság felé.

A filozófiai közszellem ébredése mindig tiltakozás valamelyik régibb, az emberiségre nyomasztó világfölfogás és rendszer ellen.

Azt lehet mondani, hogy a filozofálás elterjedése nem is egyéb, mint az emberek nagy tömegeinek összebeszélése valaminek a megdöntésére, ami régi és rossz. Az összebeszélést azután a tett követi, bár sok idő múlva.

A filozófiai szellem tehát a társadalom megfontolása a cselekedet előtt.

Minden forradalmat és belháborút hosszas és beható filozofálás szokott megelőzni az élet minden terén. Az úgynevezett szociális vagy szociológiai doktrínák is valamely készülő nagy forradalmi cselekedet előhírnökei.

Koreszmék

Legyünk óvatosak az új koreszmék elfogadása körül.

Minden koreszme a társadalom gondolkozásának egy-egy hatalmas emóciója. Föllépése tehát erős, szenvedélyes, olykor ellentmondást nem tűrő. Haladva azonban az idő, az eszme föltagozódik, tisztul és olyan megszorításokhoz jut, amire föllépésénél senki sem gondolt. Mire pedig befogadott életszabály lesz belőle és alkalmas arra, hogy cselekvésünket is hozzá alkalmazzuk: gyakran már alig hasonlít ahhoz, amilyennek föllépésekor ismertük.

Aki az új koreszmék utasítása szerint akarja életét berendezni, éppen úgy jár, mint az az ember, aki első indulatai és emóciói szerint, megfontolás nélkül cselekszik. Élete merő bukdácsolás lesz és az elkövetett hibák kijavításával emésztődik föl jobbra érdemes ereje.

Szocializmus

Ingyen csak a természet adományai vannak, vagy a vallásos hit szerint a malaszt. A társas együttélésben azonban semmi. Mindent, ami benne adatik, valaki, valahol és valamiképpen kénytelen megfizetni.

Sőt, ha jól meggondoljuk, minden, amit másoktól ingyen kicsaltunk, kizsaroltunk vagy kiokoskodtunk, végre is lopás.

A társadalmi élet természeti törvényei azonban kiegyenlítésekre törekszenek és nem tűrik el sokáig az ingyen-előnyöket. Ha pedig a nagy kiegyenlítési munkának akadályai vannak a törvényben vagy a hatalomban: a forradalom azonnal készülni kezd.

Mi más a szocializmus is, mint e nagy korrigáló természeti törvény érvényesülése? Boldogok azok, akik jókor megértik.

Erkölcsi érzék

Darwin óta az utca levegőjével vegyült össze az igazság, hogy a test nem gyakorlott szervei és a lélek tétlen tulajdonságai elsenyvednek, hosszú idő múlva pedig visszafejlődnek.

A lélek nemes tulajdonságait tehát még úgy is kell gyakorolni, hogy az ember hasznot nem tesz velük, avagy a haszon nem áll arányban az erőkifejtéssel.

Kétségtelen, hogy jócselekedeteink jelentékeny része arra érdemteleneket ér, egy másik jelentékeny része nem végződik jó eredménnyel, mivel a henyeség és az ingyen való jólélés gondolatát táplálja. Csak egy bizonyos rész az, – rendesen a legkisebb rész – mely erre érdemeseken segít és nem is okoz társadalmi kárt.

A helyes jócselekedet tehát nem közönséges munka.

Azonban felmérhetetlen haszon az emberiség fejlődésére már az is, ha egyáltalán jót cselekszünk, mivel ez nemes lelki tulajdonságainkat megőrzi az elsorvadástól és gyermekeinkre – a jövendőre – átszállítja a nagyobb boldogulás leglényegesebb feltételét: a begyakorolt erkölcsi érzést.

Az élet mértékei

Az élet hosszúsága nem függ ugyan tőlünk (ámbár mi is tehetünk érte egyet-mást), szélessége azonban a mi dolgunk. Tőlünk függ annak megállapítása, hogy munkában, élvezetekben, küzdelemben és pihenésben megtartsuk azt a mértéket, amelyre testünk és lelkünk állapota minden nap figyelmeztet.

Aki túlságosan szélesen él, még a munkában és jó cselekedetekben is megsínyli; annál inkább megsínli az, aki annyi életörömet emészt föl, amennyi nem jár neki teljesített munkája vagy kiállott szenvedései arányában.

Az élet jó és rossz dolgok helyes vegyülékéből áll. A szenvedéseknek kiegyenlítője az öröm, az örömöké a szenvedés. Fölemésztődik az is időnek előtte, akit túlságos kompenzálatlan szenvedések nyomnak, de fölemésztődik az is, aki túlságos örömeit az élet természetes szenvedéseivel nem nyesegette meg. És a fölemésztődésnek ez az utóbbi módja a csúnyább.

*

A lelki csömör tulajdonképpen a természet figyelmeztetése, hogy lassabban, keskenyebben éljünk és olyan küzdelmeket vállaljunk magunkra, amelyek megfelelnek az élvezett örömöknek. És nemcsak a buja, tobzódó és munkátlan élet, de már az is nyűggé teszi az életet, ha valaki felnőtt koráig már mindent látott és megtapasztalt s így újat már nem talál az életben.

Az istenek az embereket az élet különböző korában más és más koszton tartják és jaj az olyan ifjúnak, aki már kora fiatalságban férfikoszton élt. Valamint jaj az olyan öregnek is, aki vén korában a fiatalemberek életrendjét követi. De egyáltalán mindenkinek jaj, aki a 70–80 évre szánt élettapasztalatokat már 30–35 éves korában elvégezte s azontúl nem talál semmi újat, semmi meglepőt és figyelemre érdemeset az életben.

Ezek azok, akik már idő előtt kiélték a maguk életét és fölöslegesek úgy a társadalom, mint a természet háztartásában.

Optimizmus, pesszimizmus

Az optimizmus az idealizmus, a pesszimizmus a realizmus visszatükrözése az élet mindennapi ítéleteiben.

Mindig akkor mutatkoznak, amikor az embereknek a világról való fogalmaik kétfelé kezdenek ágazni. Előhírnökei tehát a világlátás általános átalakulásának. A nagy forradalmat Rousseau, a szocializmust pedig Schopenhauer pesszimizmusa előzte meg.

*

A gyakorlati életben a különbség köztük körülbelül a következő:

Pesszimista az, aki, mikor a hegynek fölfelé megy, azért haragszik, hogy nehéz, amikor pedig lefelé megy, azért haragszik, hogy majd megint fölfelé kell menni.

Optimista ellenben, amikor lefelé megy, ennek örül, amikor pedig fölfelé megy, annak, hogy majd megint lefelé kell mennie.

Egoizmus, altruizmus

Az élet önzés és altruizmus vegyülékéből áll, mint ahogyan az aranypénzben is van arany is, réz is.

A tiszta eszményi altruizmus szerint nem lehet megélni, de még haladni sem lehetne, mivel a fejlődésben a régi önző alakulások és elemek nem tűnnek el egyszerre.

A jézusi tan azt mondja, hogy ha valaki kővel dob meg, dobd vissza kenyérrel, és ha valaki az egyik arcodat üti, tartsd oda a másikat is. Egyáltalán minden erkölcstan szerint is nagy erény, ha ellenségünkkel jót teszünk. Ám világos, hogy ha ez a tan vegyíték nélkül forogna a valóságos életben, a legderekabb embereket kirabolnák és eltipornák azok, akiket erkölcsi vagy vallásos szabályok nem kötnek.

De ez nem azt jelenti, hogy el kell tehát hányni az erkölcsi fékeket, hanem azt, hogy terjeszteni kell az altruizmust, mivel az a haladás és tökéletesség eszménye.

Aki pedig az altruizmus fokozására törekszik, abban a tudatban teheti, hogy a maga hasznára is teszi. Az önzés erőszakoskodását fékezvén, könnyebben hozzájut ahhoz a haszonhoz, ami az egész társadalom nagyobb jóvoltából őt jogosan megilleti.

A két véglet ez: az önző ember mindig valamiféle formában a lopást műveli, az altruisztikus ember ellenben a munkát.

Hit és tudás

Az emberek erkölcsi tudata nem terem olyan vadon, mint az árokparton a lósóska. Amit mink megállapított »erkölcsi igazságoknak« mondunk, azokat a vallás és gondolkozás nehéz munkájával fejtette ki ezer éveken keresztül olyanná, hogy azok szerint művelt állapotban élhessünk.

Még a vad népek legközönségesebb fétise is igen tiszteletreméltó, sőt igen tartalmas dolog, mivel annak alakjához, helyéhez és tiszteletéhez számos befejezett etikai igazság csatlakozik.

Mint a csontok a testet, úgy tartják fenn ezek az emberiség moralitásának élő szövetét. Összeomlana a test, ha csontok nem volnának benne. Ezek tehát nem formai, hanem lényeges részei az emberi életnek, amelyeket semmiféle doktrína és filozófiai elv nem pótolhat.

*

Egyébiránt pedig a filozófia, még az istentagadó filozófia sincs ellentétben a vallással. Az, hogy isten nincs, kézzelfoghatóan éppen oly kevéssé bizonyítható és tudható, mint az, hogy van. Ez nem a tudás dolga, hanem a hité. A tudós ész, akármit vizsgáljon is, mindig csak arra lyukad ki, hogy a tudásnak határai vannak.

A természettudományos kutatásban egy ponton túl minden valamely ismeretlen egységre mutat. Ez ébresztette fel az isten gondolatát már akkor, amikor ezek a kutatások még csak homályos sejtelmek voltak.

*

Az igazi tudás ma is néma tisztelettel áll meg amaz óriási nagy tény előtt, hogy ott, ahol a legmodernebb nyomozás is az egység, az örökkévalóság és a végtelenség fogalmaira bukkan, már ezer és ezer év előtt szimbólumokat alkotott az emberiség hite magának s ezzel mintegy betekintett az ismeretlenség misztériumába.

A jelképek és dogmák valóságairól és a vallások fejlődéséről mindenesetre lehet beszélni. Voltak, vannak és lesznek mindig olyanok elegen, akiknek magasabb tudását az éppen létező vallásos tények nem elégítik ki; akik tehát a vallás területén is a fejlődés élesztői. Ámde ez még senkit sem jogosít a vallás abszolút elvetésére. Legeslegkevésbé arra, hogy mesterségesen csinált dolognak tartsa azt, ami történeti fejlődés eredménye, tehát végre is természeti dolog.

Tiszteletreméltó minden dogma és jelkép, amely szerint milliók élnek együtt anélkül, hogy egymást megennék.

*

A vallás és erkölcs valóságai külön is tisztelhetők és művelhetők, de azokat egymástól elszakítani sohasem sikerült.

A nép óriási tömege, a maga csekély műveltségével, bizonyosan nem képes az erkölcsi igazságokban a meggyőződésig felemelkedni, hacsak a vallás tantételei, tanításai és jelképei nem emelik. De hol van egyáltalán a határa az erre képes intelligenciának? És az, aki magát a tudásban és az erkölcsi igazságokban a vallás nélkül is tökéletesnek hiszi, ugyanilyen-e valójában is?

Az emberi spekuláció és ítélet oly igen alá van vetve tévedéseknek, hogy még a legfölvilágosodottabb elme sem képes elszakadni azoktól az erkölcsi igazságoktól, amelyeket a vallások ezer éves munkával és nem kevés tudással formába öntöttek. Csak éppen más, elvontabb formában ismétli ugyanazokat és elnevezi »tiszta emberi morálnak« vagy akármi másnak.

Ami különben mind nem zárja ki azt, hogy a vallások a maguk dogmáival, jelképeivel és erkölcstanával együtt éppen olyan szabad vizsgálódás és tudományos kutatás tárgyai legyenek, mint bármely hozzájuk hasonló tiszteletreméltó társadalmi intézmény. Ennek eltiltása vagy a tőle való rettegés az obskurantizmus.

*

Az imádságot a jól nevelt modern emberek megkisebbítő, vagy legalább is felesleges dolognak tartják.

Az imádság azonban mindig a lélek felemelkedése. Az, aki nem szokott imádkozni, hanem csak a mindennapi élet rideg dolgaival foglalkozik, lassankint elszokik minden felemelkedéstől és egész jelleme elkérgesedik.

Kezdettől fogva arra való volt az imádság, hogy az embert a maga gyarlóságával megismertesse, önismeretét ébren tartsa és hozzászoktassa amaz erkölcsi törvényekhez, amelyek minden társadalom életfeltételei és minden haladás alapjai.

A mindennapi imádság a lélek mindennapi gyakorlata az emberibb gondolkozásmódban. Ha valaki nem gyakorolja erre vonatkozó lelki tehetségeit, azok benne éppen úgy elgyöngülnek, mint elgyöngül annak a karja, aki testi munkát sohasem végez.

A ma élő emberiség kilenc tizedrésze kész vadállat volna, ha nem tudna imádkozni; veszedelme a társadalmi rendnek és terhe önmagának borzasztó erkölcsi szegénységében.

Idealizmus, realizmus

Az idealizmus szó körül a fogalomzavar onnan van, hogy nem egyazon értelem szerint forog.

E szó vagy filozófiai rendszert, vagy életfelfogást jelent.

1. Mint filozófiai rendszer az idealizmus (eredetileg görög szó) Szókratésznél keletkezik és Platón fejtette ki. Szókratésznél látjuk először azt a tant, hogy a világ nem objektív lét, hanem csak gondolatunkban (idea) létezik. Platón szerint csak az létezik valósággal, ami fogalmainknak megfelel. Tehát csak ideák vannak igazán; a jelenségek csak másolatai, árnyékai az ideáknak. Az újkorban Kant a legnagyobb idealista. Ellentéte: a realizmus a középkorban formálódott ki. Nagymestere Herbart. A realista a világot nem a gondolatokban látja, hanem valóságos (reális) létezést tulajdonít neki.

2. Mint erkölcsi életfelfogás közönséges használat szerint az idealizmus lényegében azt jelenti, hogy valaki az élet alapelveit s így az erkölcsi szabályokat is nem az ösztönökből és érzékiségből származtatja le, hanem forrásukat magasabban keresi, nevezetesen valamely isteni eredetben, vagy az ész parancsában, a lélek szabadságában, vagy az ember őseredeti rendeltetésében.

Idealistának pedig a közönséges életben azt nevezik, aki cselekedeteiben nem a maga hasznát, hanem embertársai javát keresi, a maga feláldozásával is. Tehát az idealista a köznyelvben egyenlő az altruistával. Triviálisan szólva: az idealista szamár.

A realizmus az életben ellenben azt jelenti, hogy ha valaki az élet és erkölcs alapelveit az ösztönökből, az érzéki életből vagy az emberek együttélése közben lassan létrejött célszerűségi megállapodásokból származtatja. Tehát végre is a hasznosságot keresi.

Az idealizmus rossz hírneve többnyire abból származik, hogy képét a hóbort is gyakran bitorolja s a mellett a képmutatás is bele-belekontárkodik a mesterségébe.

Ha valaki folytonosan emberbaráti érdekeket keres az életben; ha a világot apró dolgokban erőszakkal akarja megjavítani; ha minden méltatlan dologban az eszményi álláspontra pályázik; ha untalan csalódva, az embereket kímélet nélkül szidja s kényes helyzetekből valamely eszményi balfogással menekül: az bizonyára vagy különc, vagy hóbortos ember. Csak éppen annyira idealista, mint amennyire lovagias ember a krakéler.

*

Vannak közöttünk fanyar, cinikus, gyakran szarkasztikus emberek, akikre valamelyest haragszunk is, de azért még sem vagyunk képesek kivonni magunkat hatásuk alól, mert érezzük, hogy felfogásuk magasabb, mint a mienk. Ezek nem kötözködnek bele mindenbe, nem vesznek össze mindenkivel, gyakran hibáink iránt csodálatos türelmet tanúsítanak s egyáltalán nem marakszanak semmiféle magasabb eszményekért. De nagy hitük van, tehát idealisták.

Tragikum

A görög mitológiában nem egy, de száz alak van, aki súlyosan bűnhődik azért, mivel az istenekkel »komázott«. Az egyik így, a másik úgy tett olyat, ami a véges és gyarló emberek jogai közé nem tartozik.

Amit tettek, alapjában véve mindaz jogosult volt, olykor nagyon is nemes, olykor éppen fenséges; de mégis súlyosan meg kellett bűnhődniük, mivel az akkori felfogás szerint (ami egyébiránt ma is csak éppen olyan igaz) az istenek a maguk jogait nem ruházták egészen át az emberekre. Ha tehát valaki a földi jogokon és képességeken túltette magát és az istenek hatalmába avatkozott, annak súlyosan kellett bűnhődnie csupán vakmerősége miatt is.

Prométheuszról tudjuk, hogy korábbi inkorrektségeit Zeusz megbocsátotta volna neki, de amikor Prométheusz visszalopta azt a titokszerű tüzet, amelyet Zeusz az emberektől elvett: sziklához láncolta a főisten a tolvajt és ott saskeselyűvel marcangoltatta.

Sziszüphosz alapjában véve nagy és nemes király volt, Korinthoszt felépítette. Hogy népét boldogíthassa, az istenek titkos szándékait is kileste. Mi lett a vége? Még talán most is ott gurigatja a nagy követ a hegynek fölfelé.

Tantalosz az istenek különös kegyeltje volt és velük együtt evett, amíg nektárt és ambróziát nem csent az istenek asztaláról és az emberek közt el nem osztogatta. Önzetlen lopás volt; de Tantalosznak azóta sem innia, sem ennie nem lehet. Leánya: Niobé, gyermekeit az istenek rovására szerette és könnyek árja közt megkövült.

Az emberek csak emberi jog és hatalom szerint cselekedhetnek, ha a bűnhődést magukra vonni nem akarják. Aki az isteni jogot megsérti azzal, hogy az emberi jogon túl, az isteni jog szerint akar élni vagy cselekedni, bűnhődni fog, ha cselekedete még olyan nagyon nemes és megbocsátható is.

Ez a tragikum ma is.

Világfelfogás

A világ jóságáról vagy rosszaságáról való felfogás inkább az életkortól függ, mint a tapasztalatoktól.

Az igen fiatal ember azt hiszi, hogy a világ csupa angyalokból áll. Az ifjú az első élettapasztalatok leszerelő hatása alatt már csupa romlottságot lát benne. Később, amikor már a tapasztalt férfi szemével nézi a dolgokat és helyesen tud különböztetni, csodálatos szépségeket fedez fel benne a csodálatos alacsonyságok mellett.

A befejezett ember már igazságokat lát; nem lepi meg semmi, de nem is veszi el a kedvét semmi, mivel minden jónak és rossznak tudja a maga helyét.

*

Új világfelfogás kerestetik?

A szociológusok tábora a természettudósok munkáját lesi. Lábujjhegyen kandikál be akár a csillagászok, akár a biológusok műhelyeibe. A végtelen nagyból és a végtelen kicsinyből akar levonni olyan egységes szabályt, ami az isten gondolata nélkül is alkalmas legyen a tökéletesebb élet vezetésére.

A tudósok azonban fent az űrben is, lent a parányi sejtmagban is olyan mozgató elvre ismernek, amelynek titkaiba az emberi értelem a legtökéletesebb eszközökkel sem képes behatolni. Primum movens: ősi mozgató erő, mondják.

Az emberek minduntalan megpróbálják az istent letagadni. És a vége mindig csak az, hogy új nevet adnak neki.

Szabad akarat

A determinizmus az akaratelhatározást egymásra vagy egymással ható külső természeti és társadalmi okok kényszerű eredményének tartja. Ez tehát az észbeli szabad akarat hiányának a tana. Szélső alakja az, hogy az emberi akaratelhatározás egészen külső ható okok eredménye, amiért tehát az ember végre sem tartozik felelősséggel.

Az indeterminizmus az emberi szabad akaratelhatározás és ezzel a cselekedetért való teljes felelősség tana.

A vita Kant óta dühöng, anélkül mégis, hogy a deterministák (a szabad akarat tagadói) győztek volna.

A kérdést feltétlen ítélettel eldönteni nem lehet. A determinizmus sikere csak annyi – s úgy látszik, igazsága se több – mint amennyit Quetelet híres statisztikai »köre« képvisel. Ez pedig a következőkből áll:

A társadalmi élet minden tüneménye kényszerítő törvény eredménye. Pl. bizonyos vagyonosság és erkölcsi fok mellett meg lehet előre mondani, hogy ebben és ebben a néptömegben (állam) legalább 1000 öngyilkosság lesz évenként. Ezt úgy kell képzelni, mint bizonyos kört, amiben pl. 10 millió pont van. Ezek közt 1000 fekete, a többi fehér. Az ezer fekete pont szétszórva kényszerítő erővel ott fog lenni évről-évre ebben a körben, bár sohasem egyazon helyen. Az determinálva van és ezen fokig a szabad akarat nem érvényesül.

Ez tehát mint társadalmi igazság (nemcsak ebben, de minden másban is) be van bizonyítva. Mint egyéni igazság azonban határozottan nincsen. Az okok és körülmények legalaposabb ismerete mellett sem lehet egyénileg senkire előre biztosan rámondani, hogy az öngyilkos lesz, lopni fog, megházasodik, vagy más, akaratától függő cselekményt követ el.