Guatemala a maja legendák és a máig feltáratlan sírhelyek titokzatos földje. No és persze a legkülönfélébb istenségeké. Camazotz, a denevéristen mind közül a legvérszomjasabb, és egyúttal a legkegyetlenebb. Nem csoda, ha a róla elnevezett, dzsungelbeli hotelben nem életbiztosítás megszállni.

A szerző korábbi köteteiből már jól ismert magánnyomozó Anthony Grey és társa, Mike Darms azonban mégis így tesz, ezzel magukra szabadítva a bajt. Alighogy megérkeznek, máris hátborzongató gyilkossággal találják szembe magukat, és ez még csak a kezdet. A titokzatos tettes hamarosan újra meg újra lecsap, nem kímélve senkit, aki az útjába kerül. A turisták csapdában vannak, nem menekülhetnek.

De talán nem is akarnak. Úgy tűnik a közeli Denevér-barlang bejáratát őrző hatalmas Camazotz-szobor mágnesként vonzza őket. Csakhamar arra is fény derül, hogy a barlang környéken korábban egy maja sámán élt, aki a helybeliek szerint természetfeletti képességekkel rendelkezett. És aki talán még a halála után is szörnyű dolgokra lehet képes.

Budapest, 2025

Copyright © Anthony Grey (Sebestyén Elemér), 2025

Minden jog fenntartva!

Tilos e kiadvány egészét vagy bármely részét információs rendszerben tárolni, sokszorosítani vagy sugározni bármely módon vagy formában a kiadóval történő előzetes megállapodás nélkül. Tilos továbbá másféle kötésben, borítással és tördelésben terjeszteni, mint amilyen formában kiadásra került.

Borító: Sebestyén Richárd (amorfrocket@gmail.com)

Szerkesztő: Sebestyén Kata

Technikai szerkesztés: Sebestyén Katalin

Magyarországon kiadja: Sebestyén & Társa Kiadó

Felelős kiadó: Sebestyén Elemér Antalné

ISBN 978 615 6939 03 6

1.

A Denevéristen haragos tekintettel meredt rám. Agyagba égetett, szigorú vonásai nem sok jót ígértek.

– Ez Camazotz, a maják talán legkegyetlenebb istensége – magyarázta a mellettem ülő, miközben két kezével továbbra is az arcom előtt tartotta a mintegy negyvenöt centis szobrot.

Ahogy elnéztem a terrakotta figura kegyetlenül résnyire húzott szemeit és nagyméretű, tűhegyes fogait, simán el tudtam képzelni, hogy a maják rettegtek tőle.

– Ő volt a Xibalba, azaz az alvilág ura és ő végzett a hős ikrekkel is.

– Igazán? – tudakoltam udvariasan, bár fogalmam sem volt róla, kik azok a hős ikrek.

– Igen – magyarázta ülésszomszédom szenvtelen hangon. – Letépte a fejüket.

– Nem sokat lacafacázott, mi? – kedélyeskedtem, de utastársam komoly maradt.

– Nem bizony. De nemcsak emiatt volt hírhedt. Állítólag szokása volt magával ragadni a gyanútlan éjszakai utazókat is, hogy aztán mindenféle szörnyűségeket műveljen velük.

Kipillantottam a busz ablakán, lassan esteledett.

– Akkor ilyentájt már kezdhettek aggódni az emberek errefelé, ha még úton voltak, nem igaz? – kérdeztem vidáman, de a mellettem ülő egy kicsit sem mosolyodott el.

– Pontosan – felelte rezzenéstelen arccal.

– Aha – dünnyögtem, és megállapítottam, hogy útitársam nem az a vihogós típus. Még egyszer megnéztem Camazotzot, és magam se tudtam miért, de kissé megborzongtam.

– Az ábrázata alapján gondolom senki sem akart a kezébe kerülni – biccentettem értőn.

– Nem bizony – folytatta a mellettem ülő. – Egyébként maga a név is erre utal. Azt jelenti, Haláldenevér.

A mondat végét már egészen halkan mondta, szinte belesuttogta a fülembe, mintha attól tartana, hogy valaki illetéktelen is meghallhatja a szavait. Mit mondjak, elég hajmeresztően hatott a dolog. Mindenesetre, óvatosan körbesandítottam.

A busz közepe táján ültünk, és ahogy láttam, utastársam elővigyázatossága teljesen felesleges volt. A kutya sem figyelt ránk. Persze, miért is figyelt volna? A járműben utazók tökéletesen ismerték Camazotzot meg a hozzá kapcsolódó legendákat. Csak Mike és én képeztünk kivételt e téren, társam azonban épp a mellette ülő, csinos barna hajú lánnyal beszélgetett, tehát biztos voltam benne, hogy őt sem hozza tűzbe-lázba a téma.

Udvariasan hümmögtem valamit, mire az agyagszobor végre leereszkedett az arcom elől. Fura, de szinte megkönnyebbültem, hogy már nem merednek rám azok a gonosz szemek. Kényelmesen hátradőltem az ülésen, és egy ideig lehunyt szempillákkal, elmélázva hallgattam a motor megnyugtató, monoton duruzsolását meg a körülöttem ülők neszezéseit. Aztán újra felegyenesedtem, hogy kibámuljak az ablakon és gyönyörködjek egy kicsit a szürkületbe burkolózó guatemalai dzsungelben. Camazotz szinte abban a tizedmásodpercben ismét elém magasodott.

Aprót sóhajtottam s ülésszomszédomra emeltem a tekintetem. Ötvenöt év körüli, napbarnított, bajuszos, körszakállas férfi volt, a vonásait pedig jórészt eltakarta a fején lévő baseballsapka. Amúgy Fred Carpenternek hívták, s az ő invitálására szálltunk fel a buszra. No meg persze Fruggiéra, akivel teljesen véletlenül találkoztunk össze Tikalban, a leghíresebb maja romvárosban. Épp az egyik hatalmas piramist kerültük meg, amikor a sarkon befordulva csaknem fellöktük régi ismerősünket, a köpcös kis emberkét.

– Jézus! Maguk itt? – hőkölt hátra riadtan s kis híján elejtette a nála lévő fényképezőgépet. – Csak nem kinyírtak valami turistát?

– Nem Mr. Fruggi, dehogyis – nyugtattam meg mosolyogva.

– Akkor emberrablás – bólintott értőn. – Vagy zsarolás.

– Egyik sem.

– Akkor meg mit keres itt Amerika két legfrankóbb magánnyomozója? – vonta fel csodálkozva a szemöldökét.

– Szabadságon vagyunk Mr. Fruggi – világosítottam fel. – Egyszerűen csak pihenünk, élvezzük az életet, és közben végigutazzuk Közép-Amerikát.

– A’zannya! – hüledezett. – Akárcsak én. Na és mivel jöttek? Kocsival?

– Nem, repülővel, de…

– Akkor velünk kell jönniük! Egy tuti bagázzsal vagyok. Ilyen izé… néptáncegyüttes vagy mi. Tudják, akik beöltöznek mindenféle régi maja cuccba, álarcot vesznek fel, énekelnek és eltáncolják a kukoricatáncot meg az esőtáncot meg mittudomén milyen táncot. Tök jó fejek, saját buszuk van, a producerük meg régi cimborám. Mellesleg klassz csajok is vannak a csapatban.

Hát igen, így kerültünk a buszra, s ha már itt voltunk, illett végighallgatni a producer, azaz Carpenter mondandóját. Ennek megfelelően udvarias ábrázatot öltöttem, s vártam, mit fog mondani.

A körszakállas egy darabig az elém tartott szobrot nézte, aztán felém fordult.

– Látja az éles fogakat? Ezekkel aztán le lehetett tépni bárkinek a fejét. Sokan egyébként úgy vélik, hogy a majákat az egyszerű vámpírdenevér ihlette, amikor kitalálták maguknak Camazotzot. Szerintem azonban nem így volt. És az én igazamat támasztja alá az a tény, hogy Brazíliától Venezueláig s Mexikótól Puerto Rico-ig számtalan feljegyzés szól óriási, denevérszerű, vérszomjas lényekről. És nem csak réges-régi feljegyzések vannak, a közelmúltban is voltak híradások, amelyek arról szóltak, hogy kegyetlen, vérszívó fenevadak támadtak háziállatra vagy éppen emberre.

– Nem fejeznéd már be Fred? – harsant mögöttünk egy nyegle hang. – A frászt hozod ezekkel a baromságokkal az emberre itt a dzsungel közepén. Sőt még Abidjanira is, aztán mindjárt befordítja ezt a tragacsot az árokba és akkor aztán ugrálhatunk vele ágról-ágra.

A beszélő jót röhögött a saját szellemességén, és a mellette ülőnek is tetszhetett a poénja, mert nyerítésszerű hangon csatlakozott hozzá.

Kissé hátrafordultam ültömben, és szemügyre vettem a vidám fiúkat. Kreolok voltak, mindkettőnek szép hosszú lófarokba volt fésülve a haja, és enyhe alkoholszag áradt felőlük.

– Kicsit fogd vissza magad –, mordult hátra bosszúsan Carpenter. – Miért kell a vendégeinknek máris észrevenniük, hogy milyen faragatlan vagy?

– Hú, szégyellem is magam mocskosul – mondta gúnyos hangon a kreol, majd hozzátette: – Talán ha kifizetnéd az elmaradt béremet, be is iratkozhatnék egy illemtanárhoz.

Carpenter nem válaszolt csak morgott valamit a bajusza alatt, aztán hozzám fordult, és halkan magyarázkodni kezdett. – Elnézést kérek Oliveira viselkedése miatt. Ezek ketten Perreirával a csapat rossz szellemei, de jó táncosok, így kénytelen vagyok elviselni őket. Ráadásul most tényleg anyagi gondjai vannak a Xibalbának…

– Xibalbának? – szóltam közbe elképedve. – Az előbb azt mondta, az az alvilág.

– Micsoda? – meresztette rám Carpenter a szemét, aztán észbekapott – Ja, igen, persze, így van… de az együttesünknek is ez a neve.

– Mármint hogy alvilág?

– Nos, maja nyelven igen… Na szóval, csúsznak a bérfizetések, és ilyen körülmények között nem könnyű fegyelmezni az embereket, különösen Oliveiráékat.

– Azért az mindenképpen csúnya volt, ahogy a sofőrrel élcelődött – intettem a fejemmel előre, a volán mögött ülő harminc év körüli, néger férfi irányába. – Nálunk ilyesmit nem úszna meg ilyen simán.

– Bizonyára, de nem akarok veszekedni velük, és Abidjani különben sem hallott egy szót sem az egészből.

Igaza lehetett, mert a sofőr továbbra is a dzsungelbe vágott, szűk, hegyi ösvényre koncentrált, bár gyanítottam, hogy amúgy sem akarna ujjat húzni Oliveiráékkal. Valószínűleg mindennaposak lehettek a hasonló esetek, ahogy a két kreol italozásai is.

…De hát nem azért szálltunk fel erre a buszra, hogy a társulat belső problémáit orvosoljuk, csupán a Fruggi által javasolt településre, Riandosba akartunk eljutni, hogy útban Guatemala City-be megpihenjünk éjszakára.

Ráadásul Frugginak közbejött valami, így nem sokkal az elindulás után vissza kellett térnie Tikalba, mi meg itt ragadtunk a buszon, tehát pláne illett alkalmazkodnunk az útitársainkhoz.

Mindegy – gondoltam. – Ezt a rövidke utat ki fogjuk bírni, akármilyen is lesz. Hiszen semmi mást nem kell tenni, legfeljebb udvariasan végighallgatni még néhány hajmeresztőnek szánt maja mítoszt meg egy-két modortalan élcelődést, amellyel a társulat tagjai egymásnak „kedveskednek” és ezzel le is tudjuk a közös együttlétet. Semmiség az egész.

Kényelmesen hátradőltem az ülésen, és úgy döntöttem, nem hagyom magam zavartatni semmilyen külső tényező által.

…Elvégre pihenni, kikapcsolódni jöttünk, nem igaz?

Ekkor még álmomban sem gondoltam volna, hogy pár órán belül életem egyik leghátborzongatóbb ügyének kellős közepén találom magamat, és elátkozom a pillanatot, amikor csatlakoztunk Carpenterék csapatához.

2

Nemsokára eleredt az eső, amúgy guatemalai módra. Ezzel persze nehéz érzékeltetni azt a dühödt felhőszakadást, amely lecsapott a környékre. Az ég szinte teljesen elsötétült a szürke viharfelhőktől, az ösvényt szegélyező fák lombkoronáját vadul cibálta a szél, a víz pedig úgy zuhogott, hogy szegény Abidjani valószínűleg két méterre se látott. Ennek ellenére azért megpróbált továbbhaladni az egyre csúszósabbá váló úton, hogy a közelgő éjszaka ne a dzsungelben érjen bennünket. A társaság meglehetősen rosszul reagált a helyzet alakulására, mindenki gyászos hangulattal ült a helyén, Carpenter pedig kis idő elteltével előre ment, hogy némi lelki támogatást nyújtson a sofőrnek. A megürült helyre hamarosan Mike huppant le.

– Nos, mi a helyzet? – érdeklődtem. – Szíved hölgye közölte, hogy már jegyben jár a társulat valamelyik tagjával?

– Egyáltalán nem – vigyorgott társam. – Egyébként Gabriella Velasqueznek hívják, és nem is járhat itt senkivel, mert nem állandó tagja az együttesnek csak vendégtáncos, és ez alkalommal is csupán pár órával előttünk csatlakozott a csapathoz. Akárcsak a barátnője, az a szőke lány ott elől, jobbra.

Előre néztem az üléstámlák között, és a belső világítás halovány, kékes fényében egy gyönyörű, szőke, hosszú, hullámos hajú lányt pillantottam meg. Egy könyvet olvasott elmélyülten, vagy legalábbis úgy tett, mintha olvasna. Nem is értettem, hogy nem figyeltem fel rá korábban.

– Esetleg a nevét is tudod? – kérdeztem Mike-ot, miközben a finom ívű szemöldökben és a telt, érzéki ajkakban gyönyörködtem.

– Tia Morales – felelte társam vidáman, majd hozzátette: – A tánc mellett pedig művészettörténetet tanul, tehát vedd elő a jobbik modorodat, ha megszólítod és ne a két copfost utánozd.

– Mi a baj a modorunkkal, haver? – csattant fel mögöttünk váratlanul Oliveira agresszív hangja.

…A fenébe, észre se vettük, hogy felállt a helyéről, és előre indult. Úgy látszik, a felhőszakadás – meg persze Tia látványa – teljesen lekötötte a figyelmünket.

– Csak nyugi – emeltem fel a kezem –, nem akarunk balhét.

– Vagy talán inkább tele lett a nadrág, mi? – perdült Oliveira mellé Perreira is.

Őt kicsit magasabbra teremtette a jóisten, mint a cimboráját, de ugyanolyan kisportolt, izmos és láthatóan agresszív is volt, mint a másik. Mike-ra néztem, ő meg vissza rám, s mindkettőnk tekintetében ugyanaz volt. Nem fogunk ugrani ennek a két hőzöngőnek a provokálására. A több mint tizenöt évnyi kung-fuzás önuralomra is megtanított bennünket. Amúgy is csak vendégek voltunk itt, a józan ész tehát azt diktálta, hogy maradjunk nyugton.

– Nem lett tele a nadrág – tudattam mindenesetre Perreirával.

– Pedig én mintha már a bűzét is érezném – szagolt bele fintorogva a levegőbe.

– Az valószínűleg csak a saját lehelete – nyugtattam meg nyájasan. Egy TicTac nem ártana, mielőtt valaki elájul.

Ez láthatólag nem tetszett neki.

– Mi van gringó, kell valami? – hördült fel vészjóslóan, és már mozdult volna, hogy móresre tanítson, ám ekkor a busz váratlanul döccent egyet, és megbillent, ahogy a jobb első kerék belecsúszott egy gödörbe. A két kreol egyensúlyát vesztve megtántorodott, és megkapaszkodott az üléstámlákban.

– Mi a francot csinál ez a majom?! – vicsorogta Perreira pillanatnyilag elfeledkezve rólam. – Ha kibicsaklik miatta a bokám, eltöröm kezét-lábát!

Abidjani felbőgette a motort, és megpróbálta kiugratni a futóművet a gödörből, de nem sikerült. Erre tolatásba kapcsolt és újra gázt adott, de a kerekek csak sivítva pörögtek a sárban, a jármű pedig nem mozdult.

Közben Oliveiráék visszanyerték az egyensúlyukat, és Perreira újra felém mozdult, nyilván, hogy az elmaradt illemórát pótolja velem. Már készültem, hogy reagáljak a dologra, amikor Abidjani ismét egyesbe tette a váltót, nagy gázt adott, a kerék pedig váratlanul kiszabadult, és a busz előre lendült. A két kreol dühös hörrenéssel hátra zuhant, és tompa puffanással landolt az üléseken, hogy aztán pergő káromkodással értékelje a sofőr teljesítményét.

De legalább az erődemonstrációról elfelejtkeztek egyelőre – konstatáltam megkönnyebbülten, mert továbbra sem állt szándékomban összeakaszkodni velük. Mike is elégedett vigyorral vette tudomásul a fejleményeket, és miután kényelmesen hátradőlt az ülésen, halkan megjegyezte:

– Azt hiszem, ez a Perreira jön Abidjaninak pár sörrel, amiért elmaradt a diskurzusotok.

– Ő valószínűleg nem így gondolja – feleltem. – És úgy sejtem, ezzel még nincs vége a dolognak. Talán csak szusszan egyet, mielőtt újra idelibben mellénk, hogy tovább mélyítsük a barátságot.

Lehet, hogy tényleg így is lett volna, de kisvártatva visszatért hozzánk Carpenter, és úgy tűnt, ez józanítólag hatott a két kreolra, mert a helyükön maradtak. A producer pedig folytatta a maja hitvilág főbb isteneinek és eseményeinek taglalását, majd rátért magának a majáknak a bemutatására.

– Tudják, a majákat a legtöbben békés népként ismerik, ami közelít is a valósághoz, ha például az aztékokkal hasonlítjuk össze őket. De azért a majákat sem kellett félteni. Ők sem mentek a szomszédba egy kis kegyetlenkedésért, az emberáldozatok például náluk is szinte mindennaposak voltak. A rituális kivégzésekhez tartozott többek között a lefejezés, megfojtás, akasztás, de az élve eltemetés is. Ja, és persze az élő áldozat szívének a kitépése. És nem csak hadifoglyokat áldoztak fel. A saját népükből, sőt a maja előkelőségek közül is sokan végezték a papok áldozókése alatt.

Carpenter kezdett egyre jobban belemelegedni a témába, és lassan eluralkodott bennem a gyanú, hogy tényleg a frászt akarja ránk hozni.

…Lehet, hogy az összes, alkalmi útitárssal eljátssza ezt? Talán ez a szórakozása két fellépés között?

Elmosolyodtam magamban, és arra gondoltam, hogy ez esetben nagyon össze kell szednie magát, mert az elmúlt évek során annyi hátborzongató ügyben nyomoztunk, hogy holmi maja emberáldozat nem tud kizökkenteni bennünket a normál hangulatunkból. Viszont ahogy körbesandítottam, az az érzésem támadt, hogy a többiekre tényleg ijesztő hatással vannak az egyébként valószínűleg már ezerszer hallott történetek.

A többség ugyanis látványosan megpróbált nem figyelni a producer szavaira. Volt, aki fejhallgatót tett a fülére és ütemes bólogatással jelezte, hogy inkább zenét hallgat, mások újságokba vagy könyvbe mélyedtek, két kreol lány pedig elült a közelünkből és izgatott suttogásba kezdett, mintha ezzel akarnák kivonni magukat Carpenter bűvköréből. Ekkor még nem értettem a dolgot, és nem is tulajdonítottam neki különösebb jelentőséget. Befészkeltem magam az ülésbe, s miközben a folyamatos rémtörténeteket hallgattam, kibámultam az éjszakába. Az eső időközben elállt és a hold is előbukkant a felhők mögül, sejtelmes fénnyel világítva meg a körülöttünk burjánzó dzsungelt, amely kezdett éledezni. Az éjszakai állatok elindultak mindennapi titkos sétáikra és a ragadozók is felkerekedtek, hogy prédát találjanak maguknak. A motor duruzsolása valamint Carpenter folyamatos, monoton beszéde lassan kezdett elálmosítani, s a légrugók lengése csakhamar jóleső álomba ringatott.

3

Hatalmas csattanásra ébredtem, a következő pillanatban pedig egy láthatatlan erő megtaszított hátulról, és úgy lefejeltem az előttem lévő ülés támláját, hogy öröm volt nézni.

Körülöttem kiáltások, sikoltások hallatszottak, kézipoggyászok borultak rám a fejem fölötti polcról, Oliveira pedig felordított, mint akit nyúznak.

– Mi a büdös francot csinál már megint ez az isten barma Abidjani?!

– Megint belement egy gödörbe az idióta – kiáltotta vissza dühödten Perreira, majd rövid szünet után vidáman hozzátette: – Haha, a gringó lefejelte az ülést.

Megtapogattam az orrom, és éreztem, hogy szivárog belőle a vér.

Sebaj, ez legyen a legnagyobb bajom – gondoltam, aztán oldalra néztem. Mike épp akkor tápászkodott fel az ülés mellől, Carpenter úgyszintén.

– Me… megint be… belefutottunk egy gödörbe – dadogta Abidjani a mikrofonba, mintha bárkinek is magyarázni kéne, mi történt. – Csak egy kis tü… türelmet kérek, mi… mindjárt mehetünk tovább.

Gázt adott, pörgette a kerekeket, váltogatta az előre meg a hátramenetet, de a korábban bevált módszer ezúttal hatástalannak bizonyult. A kerekek panaszosan sivítottak a sárban, míg végül teljesen beásták magukat.

– Pont, mint három éve – jegyezte meg valaki riadtan. – Akkor is sötét este volt, és akkor is kétszer csúsztunk gödörbe. Már csak az hiányzik, hogy megint ki kelljen szállni és…

– Fogja be a száját Pointreux! – ordított a beszélőre ingerülten Oliveira. – Már maga is kezdi a baromságokat?

– Miért, mi történt három éve? – kérdeztem Carpentertől, aki előbb riadtan körbepislogott a félhomályos buszban, aztán zavartan mondta: – Semmi. Semmi különös. Csak ööö… akkor is elakadtunk. Kétszer.

Láttam rajta, hogy valami jóval súlyosabb dolog is történt holmi elakadásnál, de nem kérdezősködtem. Inkább vártam, mi fog történni. Mike-ra pillantottam, hogy neki mi a véleménye, de társam egy vállrándítással jelezte, nem izgatják különösebben a társulat korábbi úti kalandjai, és nem is hiszi, hogy foglalkoznunk kéne vele.

Ami azt illeti teljesen egyetértettem. Nem ránk tartozik, hogy három éve miként és hányszor akadt el a busz. Az utastérben viszont egyre feszültebb lett a hangulat, s úgy tűnt, a többieken kezd eluralkodni a félelem. Még a két copfos kreol is idegesen tekintgetett ki az éjszakába, mintha odakint valami szörnyűség leselkedne ránk. Carpenter várt egy kicsit, aztán előrekiáltott Abidjaninak.

– Mi a helyzet, ki tudja szabadítani a buszt?

– A… attól tartok nem, Mr. Carpenter. Szerintem á… ágakat kéne keresni a ke… kerekek alá.

– Pont, mint három éve – nyögte a Pointreux nevű férfi rémülten, majd éles, szinte nőies hangon felkiáltott: – Én ki nem megyek, az biztos.

– Dehogynem megy ki! – rivallt rá Oliveira. – Szépen kihúzza a csíkot, és gyűjti az ágakat, mint a kisangyal. Attól, hogy koreográfus, még nem fogja kihúzni magát a munkából. Vagy itt akar dekkolni egész éjszaka?

– Oliveirának ezúttal igaza van – jelentette ki Carpenter. – Mindenkinek ki kell mennie, hogy mielőbb elég ágat találjunk és tovább tudjunk menni.

Szinte segélykérően nézett rám, de nem volt miért aggódnia.

– Természetesen mi is segítünk – jelentettem ki jó hangosan, nehogy bárki azt higgye, ki akarjuk vonni magunkat a munkából.

– Még szép, hogy segítenek, gringó – morogta Perreira, és kezdett elegem lenni belőle.

– A nevem Grey – szóltam oda neki. – Anthony Grey. A társamat pedig Mike Darmsnak hívják, tehát befejezheti a gringózást, és nyugodtan koncentrálhat az ággyűjtésre.

Perreira válaszként morgott valamit, de nem törődtem vele. Már csak azért sem, mert az ajtók sziszegve kinyíltak és a társaság elkezdett lekászálódni a megdőlt buszról.

Leléptem a lépcsőről a sötét éjszakába, s nyomban bokáig merültem a busz melletti gödörben lévő iszapos vízbe. Oliveira hangos röhögéssel nyugtázta a produkciómat, és természetesen Perreira is csatlakozott hozzá. Fáradtan felsóhajtottam és körülnéztem. Körülöttünk ott feketéllett a guatemalai esőerdő pálmástól, liánostól, kúszónövényestől, csak a busz reflektorai vágtak egy keskeny fénycsíkot a dzsungelbe.

A jármű félig lecsúszott az útról, és kész szerencse, hogy nem borult bele az ösvény melletti árokba. Abidjani ott tipródott a jobb első kerék mellett s kezeit tördelve sopánkodott Carpenternek, a producer pedig halkan nyugtatgatta, mint apa a fiát a vesztes középiskolai meccs után.

– Három éve is pont ugyanígy csúszott bele az árokba – lépett mellém a sötétből a Pointreux nevű fickó, miközben bal kezével a nyakában lévő színes selyemsálat igazgatta. Aztán fejével Abidjani felé intett. – És Carpenter három éve is pont ugyanígy vigasztalta.

Kezdett elegem lenni a szövegeléséből, és a nőies mozdulatok, ahogy a selyemsálját babrálta, csak növelték az ellenérzésemet. Nem tudtam, hogy három éve mi a fene történt a társulat életében, de a fickó több szempontból is az idegeimre ment, pedig még csak pár perce ismertem.

– És három éve sopánkodás helyett végül elindult valaki ágakat gyűjteni? – érdeklődtem némi éllel a hangomban.

A szavaimat Carpenter is meghallhatta, mert abbahagyta Abidjani vigasztalását, és felénk fordult.

– Azt javaslom, széledjünk szét, mert úgy nagyobb területet tudunk átkutatni – javasolta.

– Jó ötlet – értettem egyet, és elindultam a bozótos felé. A következő pillanatban egy riasztóan nagy, fekete árny suhant el a fejem felett, és Pointreux felsikított, mint akit nyúznak.

– Itt van, itt van! Pont, mint három éve! Pont, mint három éve!

– És pont három éve nem adott magának valaki egy marha nagy pofont? – csattantam fel ingerülten, mert tényleg kezdett az agyamra menni. – Egyébként pedig mi a nyavalya volt ez?

– Egy jól megtermett denevér – mondta komoran Carpenter. – És nem csak három éve találkoztunk vele, illetve velük, minden este felbukkannak errefelé. A közelben van a barlangjuk.

– Mindenesetre a gringónak most aztán tényleg tele lett a nadrágja – röhögött gúnyosan Perreira, és felhörpintette a kezében lévő sörösdoboz tartalmát.

– Látom, nagyon izgatja a nadrágom – jegyeztem meg epésen. – Remélem, azért tud majd az ággyűjtésre is koncentrálni.

Perreira nem felelt csak tovább röhögött, aztán behajította az üres dobozt a fák közé, és odalépett a buszon már megcsodált szőke lány, Tia mellé.

– Te nem félsz, szivi?– fogta át a lány derekát. – Nem akarod, hogy együtt menjünk ágat keresni? Itt a sötétben könnyen lehet, hogy kell melléd egy erős férfi.

Magához akarta húzni Tiát, de az két kézzel ellökte magától, és dühösen ráförmedt.

– Már Tikalban is megmondtam, hogy nem szeretem az erőszakos férfiakat, különösen, ha részegen akarnak jópofizni.

– Nocsak, milyen harcias kis tyúk – röhögött Perreira. – Csípem az ilyeneket.

– Ő viszont, úgy tűnik, egyáltalán nem bírja magát, tehát hagyja békén – javasoltam, de Perreirában már nagyon dolgozott az alkohol.

– Az ilyen kis megjátszósak a legjobbak az ágyban – heherészett, és egy erőteljes mozdulattal magához húzta Tiát. A lány próbált kiszabadulni, de a kreol ezúttal masszívan tartotta.

Sóhajtottam egyet, majd két öles lépéssel átszeltem a köztünk lévő távolságot, és megálltam a pár előtt.

– Engedje el a kisasszonyt! – mondtam halk, de határozott hangon.

A szóváltásra a többiek felénk fordultak, és kíváncsian meresztették ránk a szemüket. Carpenter oda akart jönni, de Mike egy apró kézmozdulattal visszatartotta, Perreira pedig gonoszul rám vigyorgott, mintha egész idő alatt csak arra várt volna, hogy végre szembeszegüljek vele.

– Miért gringó, mi lesz, ha nem engedem el? – kérdezte vészjóslóan.

– Ó, semmi különös – feleltem békésen, aztán lassan, szinte óvatosan odanyúltam a Tia derekát markoló kézhez. Perreira gúnyos ábrázattal várta mi fog történni, és nem kellett sokáig várnia. Mutató- és hüvelykujjammal ráfogtam az ő mutató- és hüvelykujjának találkozási pontjánál található idegpontra, majd összeszorítottam az ujjaimat. A hatás nem maradt el. Perreira előbb döbbenten rám meresztette a szemét, aztán felnyögött, a teste megfeszült, a következő pillanatban pedig elengedte Tiát, és erőtlenül térdre omlott.

– Tony ezzel a mozdulattal diókat szokott törni edzésképpen – magyarázta közben Mike, Carpenternek, aki hitetlenkedve figyelte, ahogy a csupaizom kreol letottyan a sárba. – Gyanítom, hogy most félerővel sem dolgozott.

A társaságon elismerő moraj futott át, de nem törődtem vele. Elengedtem Perreira kezét, és amikor a fickó fájdalommal vegyes gyűlölettel felnézett rám, barátságosan rávigyorogtam.

– Remélem, nem lett tele a nadrág. Most pedig azt hiszem, itt az ideje, hogy a cimborája után induljunk, mert különben sose gyűjtjük össze azokat az ágakat.

– Ezért még megfizet! – vicsorogta, miközben feltápászkodott.

– Hát persze – bólogattam és elindultam a fák felé.

Mike a többiekkel együtt szintén nekiindult.

– Azért vigyázzon, hová lép – szólt utánam Pointreux.

Hátrafordultam. A koreográfus aggódva figyelt, miközben ujjaival szórakozottan birizgálta a selyemsálja csücskét.

– Miért három éve ezzel is volt valami gond? – tudakoltam, és éreztem, hogy kezd felállni a hátamon szőr.

– Nem, semmi.

– Akkor most miért is kellene vigyáznom?

– Csak a mérges kígyók miatt.

– Aha – morogtam.

– Meg a mérges pókok miatt.

– Világos.

– És a jaguárok is ilyenkor indulnak el portyázni.

Kezdtem sajnálni, hogy Perreirára kellett pazarolni az időt, ahelyett, hogy Pointreuxnak osztottam volna ki néhány jól irányzott pofont.

– Kösz a tanácsot – morogtam bosszúsan, majd félrehajtottam néhány pálmalevelet, és bevettem magam a fák közé.

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei:

Véres kaland Miamiban

1989

Az őrült kísértet

1990

Halálmester

1990

Kommandós háborúja

1991

…És elszabadul a pokol!

1991

Kung-fu életre-halálra

1992

Próbáld meg túlélni

1993

A Kobraisten bosszúja

1997

Halálmester (II. kiadás)

2000

Buddha könnye

2001

Sattarani a gyűlölet istene

2001

Kung-fu életre-halálra (II. kiadás)

2002

Kobraisten bosszúja (II. kiadás)

2003

…És elszabadul a pokol! (II. kiadás)

2004

A cápa szájában avagy próbáld meg túlélni! (II. kiadás)

2004

Az őrült kísértet (II. kiadás)

2006

AMOK avagy a fejvadász éjszakája

2012

Kalózkeringő

2012

Camazotz az alvilág ura avagy a maja sámán titka

2018

Kémjátszma a Bahamákon

2020

Vérfarkas az Alpokban

2020

Smaragdhajsza

2023

Halálmester (III. kiadás)

2025

ANTHONY GREY: Kémjátszma a Bahamákon

„Kétségbeejtő helyzet volt. A hátam mögött félkörben hat felfegyverzett gengszter, lövésre kész pisztolyokkal, velem szemben pedig a tenger fölé nyúló terasz, ahonnan nem tanácsos a vízbe ugrani a cápák miatt. Na meg azért, mert mire kettőt tempóznék, az itteniek fentről telepumpálnának ólommal.

A karibi éjszaka fojtogató, párás súllyal nehezedett rám, és éreztem, ahogy az izzadtság végigcsorog a hátamon. A kezemben lévő pisztolyra sandítottam. Jól tudtam, hogy csak egyetlen golyó van benne. Azzal kéne lelőnöm a társamat, aki az együtt töltött évek során számtalanszor megmentette az életemet, és akire mindig számíthattam.

– Nos, Grey, mire vár? – kérdezte a gengszterfőnök. – Lője le a fickót, és ezzel bizonyíthatja, hogy maga tényleg az, akinek kiadja magát.

- Vagy mindketten meghalnak – mormogta valaki a sötétből, és tudtam, hogy igaza van. Ha megölöm a társam, akkor van esélyem életben maradni, ha nem ölöm meg, akkor mindkettőnket azonnal kinyírnak.”

ANTHONY GREY: Vérfarkas az Alpokban

A sorozat ezen kötetében a két amerikai magánnyomozó a svájci Alpokba utazik, ahol a helybeliek szerint maga a Vérfarkas gyilkolja a turistákat.

Ráadásul a legenda szerint egy korábban meggyilkolt nő lelke Lidércé változott, és ő is segíti a gyilkolásra szomjazó Farkasembert.

Anthony Grey és társa nincsenek könnyű helyzetben, mert a Westerberg kastély, ahová a rémült tulajdonos hívja őket, csakhamar hajmeresztő, és érthetetlen események színterévé változik.

Az ódon falak közt a leendő áldozatokról kiderül, hogy ők maguk is titkos utakon járnak, s talán a Vérfarkas nem is véletlenül akarja megölni őket.

„– Bogdan majd felviszi – mosolygott bíztatólag Gertrúd, aztán elüvöltötte magát, hogy beleremegtek a falak.

– Bogdan! Fuvar a kastélyba!

Az ordításra valahol a mosdó táján mozgás támadt, majd előbukkant egy alacsony, púpos, ijesztően kancsal fickó. Odacsámpázott hozzánk, és alulról felfelé rám vigyorgott.

– Maga is halni készül, hehe?

– Egyelőre inkább csak fellátogatnék a kastélyba – nyugtattam meg.

– Hát akkor igyon meg néhány pohár forralt bort, hehe… mert a lovas szánon hideg lesz ám!

– Lovas szán?

– Igen, hehe. A lovak nem zuhannak le a szakadékba… általában. És ha szerencsénk van, a farkasok se kapnak el bennünket. Akkor már csak a Farkasembertől kell félni.

– Az is van? – tudakoltam mérsékelt lelkesedéssel.

– Hát persze, hogy van, hehe – vigyorgott Bogdán. – Ő szokta levadászni az embereket… hogy megegye a húsukat.”

ANTHONY GREY: Smaragdhajsza

A szerző ezen kötete igazi csemegét jelent a krimikedvelők számára. Akciók és humor fergeteges tempóban váltogatják egymást a könyv lapjain, ahogyan azt már megszokhattuk a szerzőtől.

A főhős és társa ezúttal egy táskányi smaragddal meg egy táskányi hamis smaragddal kelnek útra, hogy kiszabadítsanak egy elrabolt lányt a kolumbiai emberrablók fogságából. Hajmeresztő trükkre készülnek, amely az életükbe kerülhet, ráadásul hamarosan kiderül, hogy a drágaköveket különböző bűnözői csoportok is szeretnék megszerezni, s megindul a hajsza a smaragdok után földön, vízen és levegőben egyaránt.

„Az állólámpa fénye megcsillant a fegyverén, és láttam, hogy egy 45-ös Magnum. Egy ilyen stukker jókora lyukat üt, és a csövén lévő karcolások alapján úgy tűnt, gyakran van használatban, ami nem sok jót ígért.

Az ismeretlen rövid tétovázás után a dobozhoz, lépett, és fél kézzel felpattintotta a tetejét. A smaragdok a halvány fényben is szemkápráztatóan szikráztak.

A fickó elvigyorodott a kendő alatt, majd kiborította a köveket a szivacsággyal együtt a földre, s elégedett morgással megforgatta a kezében a dobozt.

– Egyszerűbb lett volna a helyükön hagyni őket – jegyeztem meg epésen. – Most aztán szedegethetjük össze egyenként, és ha valamelyiket nem találjuk, hát…

– Nyugodtan megtarthatja mindet – röhögött a fickó afféle engem akarsz átejteni, kishaver? röhögéssel, nekem meg akkorára kerekedett a szemem, mint egy kabátgomb.

… Most betör ide, szétszór kétmilliónyi smaragdot, és lelép egy üres dobozzal?

– Azt hittem a kövekért jött – bukott ki belőlem.

– Hülyének néz?

– Hát lassan kezdem.”

A Kiadó weboldalának címe:

www.stsakiado.hu

Tartalom

1.

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

Az Anthony Grey sorozat eddig megjelent kötetei:

Elektronikus változat:

Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Big Shoulders Stencil – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License