Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Naomi Novik: A Deadly Education

Del Rey Books, New York, 2020

This translation is published by arrangement with Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Heinisch Mónika

Borítóterv: Faceout Studio/Jeff Miller

Szerzőfotó: Beth Gwinn

Tördelte: Kozári Imre

Copyright © 2020 by Temeraire LLC

Hungarian translation © Heinisch Mónika, 2021

Borítógrafika © Shutterstock

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-109-1

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Limnek, aki fényt hoz a sötétségbe

1. fejezet:
Lélekfaló

Amikor Orion másodszor is megmentette az életemet, úgy döntöttem, hogy meg kell halnia. Előtte sem nagyon kedveltem, de most aztán betelt a pohár. Azzal kibékültem volna, ha különlegesen sokszor mentette volna meg az életemet, mondjuk, tízszer vagy tizenháromszor – a tizenhármas számnak már szép súlya van. Orion Lake, a személyes testőröm. Ez nem hangzott rosszul. Ugyanakkor már majdnem három éve jártam a Solomanciába, és addig semmi jelét nem mutatta kivételezésnek.

Lehet önzőségnek tartani, hogy gyilkos indulatokkal tekintettem a hősre, aki rendületlenül életben tartotta az évfolyamunk kábé negyedét. Azok a nyomoroncok, akik nem tudtak a segítsége nélkül életben maradni, azok ráfaragtak. Csak úgy mellékesen megjegyzem: nem is volt cél, hogy mind életben maradjunk. Leginkább az iskolát kellett táplálnunk.

Felmerülhet a kérdés, hogy én talán nem tartoztam közéjük? Nekem nem volt rá szükségem az életben maradáshoz? Hiszen már kétszer is megmentett. Nos, pontosan ezért kellett meghalnia. Ő idézte elő a robbanást tavaly az alkímialaborban, amikor azzal a kimérával harcolt. Alig bírtam kiásni magam a törmelékből, miközben ő körbe-körbefutott a kiméra után, és a tűzokádó farkát csapkodta. Az a lélekfaló pedig alig öt másodperce lehetett a szobámban, amikor Orion betörte az ajtót: valószínűleg a sarkában volt, végigkergethette a folyosón. A lény csak előle menekült, és pont hozzám sikerült befordulnia.

De ez nyilván senkit sem érdekelt volna. A kimérának talán nem rám fájt a foga, hiszen legalább harminc gyerek zsúfolódott össze a laborban aznap, de a zárkámban történt drámai mentőhadművelet egészen más megítélés alá esik. A suli többi tanulójának szemszögéből én is bekerültem a szerencsétlen görcsök közé, akiket Orion Lake-nek kellett tündöklő hősi pályafutása során megmentenie, és ezt nem bírtam elviselni.

Nem túl nagyok a szobáink. Ezért a lélekfalóból maradt bugyborékoló, lilás paca, amely fölött Orion görnyedve zihált, alig pár lépésnyire lohadt le az íróasztalom előtti szék mellett. A tetemből csurgó váladékok egyenletesen szivárogtak be a padlólapok közötti keskeny hézagokba, és lassan, de biztosan beterítették az egész helyiséget. Az Orion kezéből áradó egyre halványodó izzás megvilágította az arcát, amelyben semmi rendkívüli nem volt: egy nagy, csőrszerű orr, amely majd egyszer elég drámai lesz, ha az arc többi része utoléri a növésben, de most egyszerűen csak otrombának látszott, és legalább három hete nem vágott, ezüstösszürke haja rátapadt izzadt homlokára. Többnyire a rajongóiból álló áthatolhatatlan pajzs mögött leledzik, ezért ilyen közel még sohasem kerülhettem hozzá. Felegyenesedett, és megtörölte a homlokát.

– Mondd csak, Gal… Jól vagy? – kérdezte, csak hogy sót szórjon a nyílt sebbe. Három éve ugyanabban a laborrészlegben tanultunk.

– Nem, hála neked és az itt nyüzsgő sötét szerzeteknek, akik iránt olyan határtalanul lelkesedsz – csattantam fel ridegen. – Egyébként meg mi az, hogy Gal? Soha nem hívtak Galnak! Galadriel. – Nem én találtam ki, nem én voltam olyan botor. – Ha egynél több szótag már sok neked, akkor legyen El.

Felkapta a fejét, és félig tátott szájjal meredt rám.

– Aha! Öhm. Saj… sajnálom – felelte felfelé ívelő hangon, mintha nem értené, ami körülötte zajlik.

– Nem, nem – vágtam rá. – Én sajnálom. Nyilvánvalóan nem alakítom elég meggyőzően a szerepemet. – Színpadiasan a homlokomra tapasztottam a kezem. – Úgy megijedtem, Orion! – lihegtem, és a karjába vetettem magam. Kissé megtántorodott. Nagyjából egymagasak voltunk. – Hála az égnek, hogy időben megmentettél, nem bírtam volna el egyedül a lélekfalóval! – Még egy szánalmas csuklást is produkáltam, miközben a mellkasába eresztettem erőltetett zokogásom.

Hihetetlen, de annyira hozzászokhatott már az ilyen reakciókhoz, hogy lagymatagon átkarolt, sőt meg is paskolta a vállam. Ekkor ráléptem a lábára, könyökömmel a hasába döftem, és ellöktem magamtól. Fojtott hang tört fel belőle, mint egy nyüszítő kutyából, hátratántorodott, és bambán meredt rám.

– Nem kell a segítséged, te kiállhatatlan settenkedő! – förmedtem rá. – Tartsd magad távol tőlem, vagy megkeserülöd! – Még egy lépéssel hátrébb taszítottam, és becsaptam kettőnk között az ajtót, alig pár centivel Orion karvalyorra előtt. Egy pillanatig kajánul gyönyörködhettem döbbent arcában, aztán eltűnt a szemem elől, és a csupasz fémajtó vette át a helyét, amelyben a kilincs és a zár helyén hatalmas, olvadt szélű lyuk tátongott. Kösz szépen, te hős!

Dühösen néztem egy darabig, majd visszafordultam az íróasztal felé, amely mellett a lélekfaló málladozott: sziszegett, mint egy lyukas fűtéscső, és penetráns bűzt árasztott magából.

Olyan mérges voltam, hogy csak hatodszori próbálkozásra sikerült bevetnem egy takarítóigét. A negyedik kísérlet után felálltam, és dühödt kiáltással hajítottam az íróasztalon túli áthatolhatatlan sötétségbe a legutóbb kapott, foszlott ősi tekercset: – Nem kell szkuvársereg! Nem kell halandóláng-fal! Én csak egy rohadt takarítást akarok!

Válaszként egy rettenetes, vaskos kötet bukkant elő a semmiből, gyanús, halvány, repedt bőrkötésben, hegyes sarkokkal, amelyek fülsértően súrolták végig az asztal fémfelületét, miközben a tárgy felém siklott. Sertésbőrrel boríthatták be, de valaki az emberbőr látszatát akarta kelteni, ami majdnem olyan rossz. Érdekes módon a tömegek leigázásáról és irányításáról szóló résznél nyílt ki. Végül is, egy rabszolgasereg biztosan kitakarította volna a szobámat, ha megparancsolom.

Nem maradt más választásom, mint előhalászni anya egyik nyamvadt kristályát. Leültem a nyikorgós, keskeny ágyra, és meditáltam tíz percig. A lélekfaló bűze közben tovább kavargott körülöttem, beitta magát a ruhámba, az ágyneműbe és a papírokba. Azt hihetnénk, hogy az ilyen szagok gyorsan felszívódnak, hiszen a szobánk egyik fala a sötét, festőien misztikus űrre nyílik, mintha egy fekete lyuk felé rohanó űrhajón utaznánk, de persze nem így történt. Miután végre sikerült lecsillapítanom magamban az összefüggéstelen, rúgkapálós szintig felhevült indulatokat, kilöktem az űrbe az asztalomról a bőrkötéses könyvet – egy toll segítségével, biztos, ami biztos –, és a lehető legnagyobb nyugalommal kinyögtem:

– Csak egy háztartási igét akarok a mocsok és a bűz eltakarításához.

Ekkor gorombán elém puffant egy másik, sokkal hatalmasabb kötet, az Amunan Hamwerod, telis-tele óangol varázsigékkel – abból a nyelvből voltam a leggyengébb –, ráadásul ki sem nyílt sehol.

Ilyen a formám. Némelyik varázslónak az időjárásmágiához vagy az átalakító igékhez van tehetsége, másoknak, mint a becses Orionnak is, a bámulatos harci fogásokhoz. Nekem a tömegpusztításhoz van affinitásom. Persze ez is az anyám hibája, akárcsak az idióta nevem. Anyám koszorús-gyöngyös, kristályokkal bohóckodós fajta, aki holdfényben táncol az Istennő tiszteletére. Szerinte mindenki szeretetre méltó, és a gonosztevőket is csak a meg nem értettség és a boldogtalanság vezérli.

Masszázsterápiát is szokott vállalni mundánok részére, mondván: „olyan relaxáló, amikor az emberek kisimulnak, kicsim.” A legtöbb varázsló nem bajlódik mundán melókkal, mivel azokat alantasnak tartják, de ha mégis, akkor valami üres munkát vállalnak. Ők azok, akik negyvenhat év után feledhető pozíciókból mennek nyugdíjba, közülük kerülnek ki a látszólag kábán és céltalanul kódorgó könyvtárosok, akik csak elvétve bukkannak fel a könyvespolcok között, meg a rangsorban harmadik marketing-alelnökök, akik csak a feletteseik jelenlétében vesznek részt az értekezleteken. Külön varázslatok léteznek az ehhez hasonló munkák megtalálására és létrehozására, így a varázslók is biztosíthatják maguknak a hétköznapi szükségleteket, és marad idejük manát gyűjteni, meg az olcsó lakásukból – belülről nézve – tizenkét szobás villát rittyenteni. De anya más. Szinte semmit sem kér a profi masszázsért, azt a keveset is csak azért, mert különben ferde szemmel néznének rá, abszolút jogosan.

Persze én pont az ellentéte lettem ennek az eszményi nőnek, ahogy mindenki sejthette, aki legalább az egyensúlyelv alapjaival tisztában van, ezért nem meglepő, hogy ha takarítani akarok, tűzvészvarázslatok özönlenek felém. Nem mintha szabadon használhatnám az iskola által bőszen osztogatott gyilkos igéket. Furcsamód senki sem tud egy csettintéssel démonsereget idézni. Ahhoz rengeteg mágikus erőre van szükség, és egy személyes démonhadsereg felállításához senki sem segít manát gyűjteni – valljuk be: malia kell hozzá.

Mindenki – majdnem mindenki – használ időnként maliát, ezért többnyire nem is csinálnak belőle nagy ügyet. Olyan ártalmatlannak tűnő kis csalásokhoz használják, mint tortaszeletté varázsolni egy karéj kenyeret anélkül, hogy előre begyűjtöttük volna a szükséges manát. Pedig az az erő is jön valamiből, és ha nem magunk szedtük össze, akkor egy élőlényből származik, hiszen élő és mozgó dolgokból a legkönnyebb erőt nyerni. A lényeg a torta, kit érdekel, hogy közben a hátsó kertben egy hangyakolónia csendben megdermed, elpusztul és lebomlik?

Anya még a teája melegen tartásához sem használna maliát, de a kevésbé stréberek por és hangyák árán életük minden napjára biztosíthatnak maguknak tortát, akár háromemeleteset is, és úgy is megérhetik a százötven évet, hogy aztán békésen jobblétre szenderüljenek, feltéve, hogy a koleszterinszintjük nem nyírja ki őket előbb. Aki viszont magasabb szinten vetné be a maliát, például egy város lerombolásához vagy egy komplett hadsereg lemészárlásához, vagy valami más haszontalan és gonosz dolgot próbálna ki, amelyek nekem mind a kisujjamban vannak, csak úgy juthat hozzá a szükséges erőhöz, hogy manát – életerőt, arkánenergiát, pixiport, nevezzük akárminek, a mana csak az aktuális divatszó – szív le összetett, érző és ellenállni próbáló dolgokból. Ettől az erő beszennyeződik, és a varázsló szinte csak foggal-karommal vívott küzdelem árán tépheti ki a manát, de az sem kizárt, hogy a zsákmány kerekedik felül.

Nekem ez nem jelentene különösebb gondot. Zseniálisan szipolyoznám ki a maliát mindenkiből, ha lennék annyira buta és kétségbeesett. Ebben persze anya keze is benne van: az úgynevezett kötődéses nevelést művelte, vagyis konkrétan beburkolta az aurámat a saját csodálatos, kristálytiszta aurájával, ezért sokáig egyáltalán nem érintkeztem a maliával. Amikor elkezdtem apró békákat hazahordani, hogy a kibelezésükkel szórakozzam, anya végtelen szelídséggel figyelmeztetett: – Nem, kicsim, élőlényeket nem bántunk! – Aztán elvitt a falu sarki boltjába, és jégkrémmel jutalmazott azért, hogy elengedtem az állatokat. Ötéves voltam, az erő amúgy is legfeljebb a jégkrém megszerzése miatt kellett, ezért természetesen az összes prédámat odavittem neki. Mire annyi idős lettem, hogy anya nem befolyásolhatott többé, már ahhoz is elég érett voltam, hogy megértsem, mi vár a maliát használó varázslókra.

Leginkább a végzősök indulnak el a romlás útján, a záróvizsgák közeledtével, de páran a mi évfolyamunkból is. Néha, amikor Yi Liu rám kapja a tekintetét, fehérnek látom a szemét. A körme pedig fekete, és egyértelműen nem a körömlakktól. Jack Westing laza, vigyorgós szőke amerikai fiúnak látszik, és a legtöbben szívesen lógnak vele, de ha elmegyünk a szobája előtt és mélyen beszívjuk a levegőt, egész halványan hullaház szagát érezhetjük. Én legalábbis érzem. A három ajtóval Jack mellett lakó Luisa eltűnt még az év elején, és senki sem tudja, mi lett vele – ami előfordul, de én szinte teljesen biztos vagyok benne, hogy a maradványai ott vannak Jack szobájában. Pechemre általában jól ráérzek az ilyen dolgokra.

Ha beadnám a derekam, és maliára fanyalodnék, démoni bestiák förtelmes bőrszárnyaival suhannék végig a tanéveken – de legalábbis lenne valamilyen szárnyam. A Solomancia előszeretettel bocsát ki malifikárokat a világba, és őket szinte soha nem öli meg. Csak a többiek ajtaja alatt csusszannak be lélekfalók a délután közepén, csak a mi bokánkat kapják el a lefolyókból kicsusszanó vóriák zuhanyzás közben, és csak nekünk jutnak olyan feladatkiírások, amelyek szétmarják a szemgolyónkat. Még Orion sem menthet meg mindnyájunkat. Általában csak az évfolyamnak alig negyede jut el a záróvizsgáig, és tizennyolc évvel ezelőtt – ami valószínűleg nem véletlenül esik egybe Orion fogantatásával – mindössze tizenketten végeztek, akik mind a sötét utat választották. Bandába tömörültek, és leszámoltak a többi végzős évfolyamtárssal, hogy hatalmas erőforrást biztosítsanak maguknak.

A többi diák családja persze rájött, mi történt – hiszen csak a vak nem látta, az idióták nem engedték el az enklávisták gyerekeit sem –, és levadászták a tucatnyi malifikárt. Mire anya a következő évben eljutott a záróvizsgáig, mindegyik halott volt, és ez volt a Gyilkos Kezek, vagy a hogyishívják csoport vége.

De a sunyi, éjszaka portyázó kis maliaszívók sem járnak jobban, hiába választják meg bölcsen a célpontjaikat, hiába osonnak észrevétlenül. A sármos Jack is már emberek életerejéből táplálkozik, ezért a végzés után öt éven belül menthetetlenül rothadni kezd majd belülről. Biztos mindenféle grandiózus terveket szövöget, hogy mivel akadályozza meg a szétesését, az összes malifikár ezt teszi, de szerintem nem fogja fel, milyen lehetetlen vállalkozás ez. Hacsak nem talál ki valami különleges megoldást, tíz vagy legfeljebb tizenöt év múlva egy végső groteszk roham közepette egyszerűen összeomlik majd. Amikor pedig kiássák a celláját, és találnak vagy száz holttestet, mindenki csak a fejét csóválja majd, mondván: atyaég, pedig olyan rendes srácnak tűnt!

Ebben a pillanatban viszont, miközben kínkeservesen rágtam át magam a rettentő alapos óangol háztartási varázskönyv girbegurba betűkkel írt oldalain, én is őszintén vágytam egy jó adag maliára. Mondjuk, ha néhány bíbic rászabadulna a hántolatlan zabomra – amire nem sok esély van –, az elég is lenne. Ehelyett csak hallgattam, ahogy a lélekfaló teteméből hatalmas gázbuborékok pattannak ki a hátam mögött, távoli villámláshoz hasonlóan szétpukkannak, és tehetetlenül szédelegtem a förtelmes bűztől.

A nap java részét az év végi vizsgákra való tanulással gürcöltem végig. Három hét maradt a félévből, és ha rátettük a kezünket a mosdó falára, már érezni lehetett a mozgásba lendült, közepes méretű fogaskerekek halk zakatolását, ahogy egy fokozattal lejjebb eresztenek minket. Míg a tantermek ugyanott maradnak, az iskola középpontjában, a kollégiumi rész első évben az étkező szintjén van, aztán minden évben eggyel lejjebb kerül, mintha egy hatalmas fémanya forogna egy csavar menetein lefelé, míg a diplomaosztóra teljesen az aljára nem kerülünk. A következő évben mi leszünk legalul, és ez igen nyomasztó gondolat. Rettegek attól, hogy megbukhatok valamiből, hogy még pótvizsgákkal is gyötörnöm kelljen magam.

A végigrobotolt délután után sajgott a hátam, a fenekem és a nyakam, és az íróasztalomon lassan, sisteregve gyengült a fény, miközben a kötet fölé görnyedve, hunyorogva próbáltam kisilabizálni a betűket, a karom pedig zsibbadt az óangol szótár tartásától. Egyre jobban vonzott az a lehetőség, hogy halandó lángfalat idézve semmisítsem meg a lélekfaló tetemét, a varázskönyvet, a szótárat és az íróasztalomat, lehetőleg minden mással együtt.

Malifikárként nem teljesen lehetetlen hosszú életet élni. Liunak jobb kilátásai vannak, de sokkal óvatosabb is Jacknél. A felvételnél biztos arra használta fel a rendelkezésére álló súlykvótát, hogy becsempésszen egy zsák hörcsögöt vagy hasonló lényt, aztán tervszerűen feláldozza őket. Csak néhány szál cigit szív el naponta, nem négy dobozzal. Meg is engedheti magának, mert nincs egyedül: nagy a családja – egyelőre nem elég egy önálló enklávé alkotásához, de már macskaugrásnyira van tőle –, és állítólag sok köztük a malifikár: ez a stratégiájuk része. Két ikerunokatestvére jövőre kezdi majd az iskolát, és Liu annyi maliát gyűjtött már, hogy egész első évben védelmezni tudja őket. Diplomázás után pedig lesz választási lehetősége. Félreteheti az igéket, és kereshet magának egy hétköznapi foglalkozást a számlái rendezéséhez, hogy közben élvezhesse a család többi tagjának védelmét és varázslatait. Ez esetben nagyjából tíz év alatt teljesen meggyógyulhat a teste, és újra képes lesz manát használni. A másik esetben hivatásos malifikárnak állhat, olyasfajta boszorkánynak, akit az enklávék busásan megfizetnek a piszkos munka elvégzéséért, és senki sem firtatja, honnan nyeri az erőt. Amíg nem nyúl bele valami nagy kulimászba, mondjuk, az én igéimhez hasonlókba, békésen éldegélhet.

Nekem viszont az anyámon kívül nincs senkim, és egyetlen enklávé sem epekedik azért, hogy támogathasson. A walesi Cardigan közelében élünk, a Sugárzó Elme kommunában, amely saját sámánnal, két szellemgyógyásszal, egy wicca-körrel és egy morris-táncos csoporttal büszkélkedhet, és körülbelül ennek megfelelő valós erejük van, vagyis nagyjából semennyi. Szívrohamot kapnának, ha látnák, hogy anya vagy én tényleg varázsolunk. Vagyis inkább én. Anya mágiája kimerül abban, hogy egy csapat önkéntessel összetáncol valamennyi manát – százszor mondtam már neki, hogy kérjen érte pénzt, de nem hajlandó –, aztán tüneményes boldogság és trallala kíséretében ingyen elosztogatja. Sok ebédmeghívást kapunk, mert szeretik anyát. Ki ne szeretné? Egyszer még jurtát is állítottak a látogatása tiszteletére, pont amikor a Solomanciát elvégezte, és három hónapos terhes volt velem. Az én varázslataimat viszont nem támogatná senki, és nem is védelmeznének meg a malifikárok tombolásával szemben, még akkor sem, ha képesek volnának megoltalmazni. Utálnak. Anyámon kívül nem szeret senki.

Apa a záróvizsga alatt halt meg, amikor ki akarta vinni anyát. Záróvizsgának hívjuk, mert így nevezik az amerikaiak, akik az utóbbi nagyjából hetven évben a suli üzemeltetési költségeinek oroszlánrészét vállalták. Mondhatni, úgy táncolunk, ahogy ők fütyülnek. Ennek ellenére a legkevésbé sem ünnepélyes esemény. A végzősöket egyszerűen belökik a vizsgaterembe, a suli legalsó szintje alá, és onnan kell kijutniuk a felszínre, miközben rengeteg éhes malifikária áll lesben. Nagyjából az emberek fele megy át a vizsgán – vagyis azoknak a fele, akiknek sikerül addig életben maradniuk. Apának nem sikerült.

Neki volt családja. Mumbai mellett laknak. Anya megtalálta őket, de csak ötéves koromban. Apával semmiféle gyakorlatias témáról nem beszélgettek, és terveket sem szőttek a diplomaosztó utáni időszakra, amikor visszamennek a saját otthonukba. Az túl észszerű lett volna. Nagyjából négy hónapig jártak csak egymással a suliban, de lelki társak voltak, és úgy vélték, maga a szerelem megold mindent. Anyának ennyi biztosan elég volt.

Szóval amikor felkereste apa családját, kiderült, hogy nagyon gazdagok, palotáik, kincseik és dzsinnszolgáik vannak, és ami anya szempontjából még fontosabb: egy ősi, szigorúan manaelvű hindu enklávéból származnak, amely ugyan a brit Rádzs alatt megsemmisült, de még mindig követik a szabályokat. Nem esznek húst, és még kevésbé szívnak maliát. Anyám lelkesen költözött hozzájuk, és ők is izgatottan fogadtak be minket. Nem tudták, mi történt apával. Utoljára az előző tanév végén hallottak róla. A végzősök az utolsó előtti héten minden tanulótól üzeneteket gyűjtenek. Én már megírtam az enyémet idénre, és a londoni enklávéból származó tanulóknak is adtam belőle. Kedvesen velős volt: még élek, jól tanulok. Rövidre kellett fognom, mert így biztosan belefért egy borítékba más üzenetek mellé, elvégre könnyen hivatkozhattak volna helyhiányra.

Az első év végén apa is üzent a családjának, ezért tudták, hogy legalább addig életben maradt. Csakhogy soha nem végzett. Azoknak a sorát gyarapítja, akik ennek az iskolának a szemétdombjára kerültek. Amikor anya végre beszélhetett a családjával, és mesélt nekik rólam, úgy érezték, mintha visszakaptak volna belőle valamennyit. Csak odaútra szóló jegyeket küldtek, anya pedig elbúcsúzott a kommuna tagjaitól, és hétköznapi holmijaival együtt engem is bepakolt.

Amikor viszont odaértünk, indiai dédanyám vetett rám egy pillantást, hirtelen valami látomása támadt, és kijelentette, hogy árnylélek vagyok, aki halált és pusztulást fog hozni a világ összes enklávéjára, ha nem állítják meg. Nagyapám a testvéreivel együtt meg is próbált megállítani. Az volt az egyetlen alkalom, amikor anya támadásra használta varázserejét. Csak halványan emlékszem rá: a hálószobánkban állt négy férfival szemben, akik ügyetlenül próbálták félrelökni az útból, hogy rám tegyék a kezüket. Nem tudom, mi volt a szándékuk – addig egy légynek sem tudtak volna ártani –, de dédanyám rohama igazán aggasztó lehetett.

Vitatkoztak egy kicsit, aztán az egész helyiséget elárasztotta valami váratlan, irtózatos fény, amitől majdnem megvakultam. Anya a takarómmal együtt felnyalábolt, mezítláb, hálóingben elhagyta a család lakóhelyét, a rokonok pedig csak álltak és bánatosan lesték, de nem mertek utánamenni. Elsétált a legközelebbi útig, és stoppolt. Egy arra haladó sofőr megállt, és elvitt minket a repülőtérre. Aztán egy informatikai milliárdos, aki éppen a magángépére készült felszállni, meglátta anyát, ahogy ott várakozott a reptér előcsarnokában a gyerekét fogva, és felajánlotta, hogy magával viszi. Még mindig visszajár a kommunánkba évente egyszer egy egyhetes spirituális tisztításra.

Anyámmal így bánnak az emberek. Velem viszont nem. A dédmamám csak első volt a rengeteg ember közül, akik mosolyogva üdvözöltek, de már az első szó előtt lehervadt a mosoly az arcukról. Nekem senki sem ajánlana fuvart, senki sem járna értem körtáncot a mezőn, hogy feltöltsön erővel, senki sem tenne elém ételt, és – ami még fontosabb – senki sem harcolna az oldalamon azok ellen, akik varázslókra vadásznak és belőlük akarnak jóllakni. Anya nélkül otthon sem láttak volna szívesen. Hihetetlen, mennyi látszólag kedves ember él a kommunánkban – azok a fajták, akik hosszú és szívhez szóló leveleket írnak a politikusoknak, és a társadalmi igazságosságtól kezdve a denevérek védelméig mindenért képesek síkra szállni –, akik tizennégy éves koromban így áradoztak nekem: „Biztos nagyon izgatottan várod az iskolát!” – hát hogyne –, meg: „Biztos várod már, hogy a saját lábadra állhass, és bejárhasd a világot!” Blablabla.

Nem mintha visszavágynék oda. Szerintem aki még nem volt hasonló helyzetben, el sem tudja képzelni, milyen borzasztó állandóan olyanok között élni, akik minden baromságban hisznek, a manóktól kezdve az izzasztókunyhókon át a karácsonyi dalokig, de az igazi varázslatokban nem. Pedig a saját szemükkel is láthatták volna – megmutattam nekik. Egyetlen kis tűzcsiholóige alkalmazása is rengeteg plusz manát igényel, ha egy mundán les közben, aki meg van győződve róla, hogy csak egy ostoba kölyök vagy, aki öngyújtót dugott a ruhája ujjába, és tuti el fogja rontani a bűvészmutatványt. Még ha sikerül is egy látványosabb varázsigével előrukkolni, rávágják, hogy „hűha”, meg „milyen menő”, és másnap már csak arra emlékeznek, tyű, de ütős volt a gomba. Onnantól fogva még jobban kerülnek. A suliban sem akartam lenni, de ott sem éreztem jól magam.

Ez persze hazugság. Állandóan a hazatérésről ábrándozom. Napi öt percet engedélyezek magamnak, amikor odaállok a falban lévő szellőző elé, nem túl közel, épp csak annyira, hogy érezzem az áramlást. Behunyom a szemem, és az arcomra szorítom a tenyerem, hogy ne érezzem az égett olaj és az évek során felhalmozódott izzadság illatát. Elképzelem, hogy más szagok szűrődnek befelé: a nyirkos föld, a szárított rozmaring és a pirított, vajjal leöntött sárgarépa illata. Eljátszom, hogy hallom a szél motozását a fák között, és pár percig elhiszem, hogy ha kinyitnám a szemem, egy tisztáson feküdnék, és nézném a felhők mögé bújó napot. Bármikor elcserélném a szobámat egy erdei jurtára, még akkor is, ha a kéthetes szakadatlan esőzéstől minden holmimat belepi a penész. Még az is sokkal jobb a lélekfaló mámorító szagánál. Még egyes emberek is hiányoznak, amit nem hinnék el, ha más mondaná, mert három tanév után még a savanyú képű, pengeszájú Philippa Waxot is megölelném.

Jó, azt azért nem, és abban is biztos vagyok, hogy hazatérés után egy héten belül megváltoznának az érzéseim. Egyértelműen tudtomra adták, hogy nem látnak szívesen, esetleg csak rövid, átmeneti időszakokra. Talán még annyi időre sem, mert a végén még a fejembe veszem, hogy ott fogok letelepedni. A kommunatanács – amelynek Philippa a titkára – biztosan kitalálna valami ürügyet az eltávolításomra. A negatív szellemiséget többször említették a meghallgatásom során. Akkor pedig anya életét is tönkretenném, hiszen gondolkodás nélkül utánam jönne bárhová, hogy együtt élhessünk.

Már a Solomanciába való felvételem előtt tudtam, hogy csak akkor van némi esélyem egy nagyjából normális életre – ha egyáltalán kijutok erről a helyről –, ha csatlakozom egy enklávéhoz, különben menthetetlenül egyedül maradok. A független varázslók többsége legalább a barátaival alapít egy klubot, hogy oltalmazzák egymást, manát gyűjtsenek, és kicsit összedolgozzanak. Velem viszont hiába is barátkozna bárki – amire még nem volt példa –, nem sok hasznomat venné. A hétköznapi emberek felmosót akarnak a szekrényükbe, nem rakétakilövőt, nekem meg két órája nem jön össze a felmosás.

Ha viszont az ember egy több száz fős, életerős enklávé tagja, és tegyük fel, előmászik egy halálféreg a legközelebbi barlang mélyéből, vagy egy másik enklávé támadásba lendül, jól jön egy olyan figura, aki könnyűszerrel átvágja egy tehén nyakát, és akár a pokol összes tüzét is képes bevetni a védekezéshez. Ha egy enklávé egy ilyen hírhedt és nagy hatalmú varázslót tudhat a magáénak, akkor először is, meg sem támadják, vagy ha mégis, nem kell tehenet áldozniuk, és nekem sem kell pszichikus mélyrepülésbe kezdenem, amivel öt évet veszítek az életemből, és ami még rosszabb, megríkatom az anyámat.

Csakhogy ehhez ilyesfajta hírnévre kell szert tennem. Semelyik enklávéba nem fognak meghívni, sőt egy záróvizsgára alakuló szövetségbe sem, ha az a kép él bennük, hogy a helyi hősre váró, bajba jutott kis hercegnő vagyok. Azért biztosan nem fognak meghívni, mert kedvelnek. Orion bezzeg nem szorul rá, hogy megkedveltesse magát. Ő több egyszerű eklávistánál. Az anyjának jó esélye van rá, hogy New York következő dominájává válasszák, a New York-i pedig feltehetőleg még mindig a leghatalmasabb enklávé a világon. Orion apja kimagasló furfangmester. Orionnak elég lenne fél szemmel odafigyelnie, a tananyag minimumát teljesíteni, és diadalittasan sétálhatna ki az intézményből, hogy fényűzésben és biztonságban töltse el a hátralévő életét, a legkiválóbb varázslók és legcsodásabb furfangok körében.

Ő viszont azzal tölti az iskolaéveit, hogy hülyét csinál magából. A mögöttem enyésző lélekfaló alighanem a negyedik hőstette volt ezen a héten. A suli legostobább és legszerencsétlenebb tanulóit is megmenti, akármilyen áron. Mert ennek is ára van. Akármennyire is vágyom hazamenni a nap minden percében, jól tudom, mennyire eszméletlenül szerencsés vagyok, amiért itt lehetek. Csak azért kerülhettem be, mert az iskolánkat nagyrészt Manchester enklávéja építette valaha, a ködös Eduárd-korszakban, és a jelenlegi brit enklávéknak aránytalanul sok fölös, szétosztható helyük maradt. Ez a következő években talán változni fog – Sanghaj és Dzsaipur enklávéja egyre hangosabban fenyegetőzik azzal, hogy felépítenek a semmiből egy ázsiai iskolát, ha az újraelosztás során nem biztosítanak nekik elegendő férőhelyet. De az Egyesült Királyságban egyelőre minden független kölyök automatikusan az iktatási listára kerül.

Anya el tudta volna intézni, hogy levegyenek a listáról, de bolond lettem volna engedni neki. Az enklávék azért építették az iskolát, mert kívül még rosszabb. A szellőzőkben, csövekben és az ajtók alatt csúszó-mászó malifikáriák nem a Solomanciában keletkeznek – utánunk jönnek az iskolába, mivel idebent lakunk. Zsenge fiatal varázslókra vadásznak, akik még csak próbálgatják használni a bennük buzgó friss manát. Az elsős malifikária-tankönyvből megtudtam, hogy tizenhárom és tizennyolc éves korunk között félévente egy nagyságrenddel fokozódik az ízletességünk, ráadásul csak egy vékony, könnyen szakítható cukorhéjba van rejtve, nem kivénhedt és rágós mágusbőrbe. Ezt a metaforát nem én találtam ki, hanem szó szerint a könyvből vettem, amely nagy élvezettel és részletességgel ecsetelte nekünk, milyen mérhetetlenül vonzó prédának látnak a malifikáriák.

Szóval valamikor az 1800-as évek végén a híres furfangmester, Sir Alfred Cooper Browning – gyorsan megjegyeztük a nevét, hiszen az egész suli vele van kiplakátolva – előrukkolt a Solomancia ötletével. Annak ellenére, hogy a plakátok csak unott megvetést váltanak ki belőlem, azt el kell ismernem, hogy a felépítése hatékony. Az iskola alig-alig kapcsolódik a való világhoz, csak egy közös pont van: a vizsgakapu, amelyet több mágikus pajzsréteg és furfangkerítés védelmez. Ha mégis betévedne egy kalandos kedvű malifikária, csak a vizsgateremig juthatna, amely nem kapcsolódik az iskola többi részéhez, csak a helyiség fenntartásához szükséges csöveken és szellőzőaknákon keresztül, amelyek szintén dugig vannak pajzsokkal és kerítésekkel.

Így hát a malik zsákutcába kerülnek, és sokáig küszködnek, hogy beljebb és feljebb kerüljenek, közben egymással is acsarkodnak, sőt időnként fel is falják egymást. Mindhiába, a legnagyobbak és legveszélyesebbek pedig fel sem tudják küzdeni magukat. Így hát egész évben a vizsgaterem környékén lebzselnek, időnként elropogtatnak egy másik malit, és várják a záróvizsgát, amikor végre jóllakhatnak. Idebent sokkal nehezebben férnek hozzánk, mint a tágas külvilágban, mondjuk, egy jurtában. Az iskola megépülése előtt még az enklávisták gyerekeinek többségét is felfalták, a Solomancián kívül ragadt független kölykök közül pedig ma is csak minden huszadik éli túl a kamaszkort. Ehhez képest a negyedrész sokkal jobb arány.

Ezért a védelemért viszont fizetnünk kell. A munkánkkal, a kínlódásunkkal és a félelmünkkel, amelyek manával táplálják az iskolát. A fő fizetség pedig az a sok gyerek, akik időközben elhullanak. Szóval mégis miféle jótevőnek hiszi magát Orion? Hogy tarthatja őt bárki is megmentőnek? Hiszen a számlát előbb-utóbb benyújtják.

Csak épp erre senki sem szeret gondolni. Idén eddig alig húsz elsős halt meg – az ilyenkor megszokott minimum százhoz képest –, ezért az egész iskola a fantasztikus Orionért rajong, a New York-i enklávéba pedig már ötször annyian jelentkeztek, mint korábban. Számomra persze szóba sem jöhet, ahogy igazából a londoni sem. Nagyon dühítő, főleg mivel sokkal inkább rólam kéne beszélniük. Már tízszer annyi pusztító- és uralóigét tudok, mint az összes végzős tanuló együttvéve. Nem csoda, hiszen minden alkalommal öt ilyen igét kapok, amikor fel akarom mosni azt a tetves padlót.

Hogy valami jót is mondjak: ma kilencvennyolc hasznos háztartási igét tanultam óangolul, sőt a kilencvenkilencediken is átrágtam magam, hogy eljussak ahhoz, amelyik végre megszabadít a bűztől. A könyv nem illanhatott el, amíg a lényeghez nem értem. Az iskola időnként lábon lövi magát az ilyen trükkökkel, főleg amikor ilyen undorító, idegesítő és kisstílű hangulatban van. A kilencvenkilenc varázsige gyötrelmes lefordítása és a hátam mögött bűzölgő lélekfaló elég gyötrelmes volt ahhoz, hogy még több hasznos igét nyerjek általuk.

Egy-két hét múlva majd hálás leszek. Egyelőre csak azt éreztem, hogy fel kell állnom, és az aktuális kristálytartályomat bámulva le kell nyomnom ötszáz tökéletes terpeszugrást, hogy legyen elég manám a padló felmosásához, és ne öljek meg közben véletlenül senkit. Még egy kicsit sem merek csalni. Itt nincsenek kiszívható hangyák és csótányok, én pedig, a többi diákhoz hasonlóan, egyre erősebb leszek. Bámulatos egyedi adottságom folytán a csalásnak feltehetően az lenne a vége, hogy mindkét irányban elpusztítanám három-három szomszédomat, és az egész folyosót frissen fertőtlenített, tündöklő hullaházzá változtatnám. Persze van még tartalék manám: anyától kaptam egy halom kristályt, amelyeket a gyógyítókörével együtt töltött fel, hogy mindig legyen mihez nyúlnom, és még tölthessek is beléjük. Amikor van rá lehetőségem, én is tartalékolok. De ezeket nem akartam takarításra fecsérelni. A tartalék a vészhelyzetekre kell, amikor semmire sincs idő, meg a záróvizsgákra.

Miután felsikáltam a padlót, csináltam ötven fekvőtámaszt – az utóbbi három évben példás formába lendültem –, és elmondtam anya kedvenc maszatolóigéjét. Mindent betöltött a zsálya illata, de ez már sokkal elviselhetőbb volt. Már majdnem vacsoraidő volt, mire végeztem. Baromira szerettem volna lezuhanyozni, de semmiféle lefolyón felkúszó csatornatöltelékkel nem akartam hadakozni, és a rossz előérzetem miatt biztosra vettem, hogy valami csúfsággal találkoznék a mosdóban. Inkább lecseréltem a pólómat, újrafontam a hajam, és lelocsoltam az arcomat a kancsómból. A maradék vízben kiöblítettem a koszos pólómat, majd felakasztottam száradni. Csak ez a két felsőruhám volt, és ezek is szakadoztak. A ruháim felét elégettem elsőben, amikor a suliban töltött második estémen kimászott az ágy alól egy névtelen árny, és csak a gönceim feláldozásával tudtam manát szerezni. Így elég erőt nyertem ahhoz, hogy megpörköljem az árnyat, és senkiből sem kellett életerőt kisajtolnom. Akkor sem szorultam rá Orion Lake észvesztő mentőakcióira, nem igaz?

Hiába igyekeztem tatarozni a külsőmet, amikor a gyülekezőponthoz értem a vacsorához – merthogy csapatokban vonulunk a menzára, csak az jár egyedül, aki megunta az életét –, Liu egyetlen pillantással felmérte, hogy történt valami.

– Téged meg mi lelt, El?

– Dicső megmentőnk, Lake úgy döntött, hogy ma kipukkaszt egy lélekfalót a cellámban, és rám hagyta a mocskot – válaszoltam.

– Kipukkasztotta? Fúj! – fintorgott Liu. Sötét boszorkány ugyan, de legalább nem nyalja Orion talpát. Bírom, annak ellenére, hogy malifikár: azon kevesek egyike, akik megtűrnek maguk mellett. Sokkal több ember közül válogathatna, de ő mindenkivel udvarias.

Ám pechünkre Ibrahim is ott volt – miközben a barátait várta, tüntetőleg hátat fordított nekünk, jelezve, hogy nem tartozunk a köreihez –, és fellelkesülve megfordult.

– Orion megmentett egy lélekfalótól? – kiáltotta. Vagyis inkább visította. Őt már háromszor mentette meg; megjegyzem, rá is szorult.

– Bekergetett egy lélekfalót a szobámba, és ráhányta a padlómra – szűrtem a fogaim között, de így is meghallották. Mire Aadhya és Jack is csatlakozott hozzánk, már öten vonultunk felfelé a lépcsőn, és mindenki értesült Orion csodatételéről, a vacsora végére pedig – a mi évfolyamunkból ezúttal csak ketten rókáztak, mivel egyre biztosabban használtuk a védővarázsokat és ellenszereket – az egész suli tudott mindent.

A legtöbb malifikáriának a nevét sem tudjuk. Irdatlanul sokféle jön-megy. De a lélekfaló nagy fogás: volt olyan év, hogy egyetlen példány tucatnyi diákkal végzett, és áldozatul esni neki nem valami dicső halál, csupa drámai fényjáték (a támadó részéről) és fülsértő sikoly (az áldozat részéről). Sokat lendített volna az ismertségemen, ha megölök egyet, és kínálkozott is egy megfelelő alkalom. Huszonhat kompletten feltöltött kristályt őrzök a párnám alatt egy kézzel faragott szantálfadobozban, és pont ilyen helyzetekre tartogatom őket. Fél évvel ezelőtt, amikor meg kellett foltoznom a foszladozó pulóveremet, de nem akartam elmerülni a horgolás borzalmaiban, egy lélekzsigerelő igét is kaptam. Belülről sorvasztotta volna el a lélekfalót – bűzös maradványok nélkül –, és csak egy üres kis lidércfényt hagyott volna utána. Egyezséget köthettem volna a furfangszakos Aadhyával, aki ügyesen bánik a bizarr alapanyagokkal. A végén a lidércfény akár egész éjjel járőrözhetett volna nekünk. A legtöbb mali utálja a fényt. Pont az ilyen előnyök segíthetnek minket elevickélni a záróvizsgáig. De nem, sokkal fontosabb, hogy újabb trófeával gazdagíthattam a dicső Oriont.

A nem egészen halálközeli élmény viszont előnyös helyet biztosított nekem a vacsoránál. Legtöbbször a félig teli asztal túlsó végében kell ülnöm, egy másik kiközösített tanulóval együtt, de az is előfordul, hogy addig szállingóznak el mellőlem az emberek, amíg totál egyedül nem maradok, ami még rosszabb. Ezen az estén viszont egy központi asztalnál kötöttem ki a kvarclámpák alatt – hónapok óta ez volt az első jelentős D-vitamin-adagom, egy tablettát leszámítva – Ibrahim, Aadhya és hat másik népszerű gyerek mellett, sőt, még egy lány odaült hozzánk a kis Maui enklávéból. Én viszont egyre idegesebb lettem Orion hőstetteinek áhítatos ecsetelésétől. Néhányan megkértek, hogy meséljek a harcról.

– Semmi különös, beűzte a szobámba, feltépte az ajtómat, és mielőtt egy mukkot szólhattam volna, felizzította. A büdös kupac ott maradt a padlómon – fortyogtam, nem túl hatásosan. Mindenki úgy véli, Orion az eszményi hős, aki mindannyiunkat megment. Pfuj.

2. fejezet:
Mimikus

Vacsora után szükségem volt valakire, aki elkísér a műhelybe, mert meg kellett javítanom az ajtómat. Rossz ötlet lett volna nyitva hagyni az ajtót éjszakára, főleg egy tátongó lyukkal a közepén. Próbáltam lazán felhozni a témát.

– Nem kell valakinek valami a műhelyből? – De nem jelentkezett érdeklődő. A történetem hallatán számíthattak is rá, hogy lemegyek, és mindnyájan csak azért vagyunk életben, hogy vállaljuk a végső nagy harcot. Csak azok kerülnek ki élve innen, akik minden elérhető előnyt kihasználnak, engem pedig senki sem kedvel annyira, hogy előzetes fizetés nélkül szívességeket tegyen nekem.

– Én megyek! – mondta Jack, és széles vigyorral előredőlt, hogy rám villantsa összes hófehér fogát.

Ha ebbe belemegyek, nincs is szükség sötétben ólálkodó szörnyekre. A szemébe néztem, és keményen visszaszóltam:

– Na ne! Tényleg?

Kissé gyanakodva megdermedt, majd vállat vont.

– Várjunk csak! Most jutott eszembe, hogy be kell fejeznem az új jóspálcámat – mondta vidáman, de hunyorogva. Nem akartam elárulni, hogy ismertem a titkát. Meg kéne fizettetnem vele a hallgatásomat, máskülönben addig nem nyugszik, amíg be nem tömi a számat, és könnyen lehet, hogy amúgy is erre hajlik. Erről is Orion tehet.

– Mit ér meg ez neked? – kérdezte Aadhya. Éles eszű, gyakorlatias lány, a velem is üzletelő ritka fajtához tartozik. Sőt, azon kevesek egyike, akik egyáltalán szóba állnak velem. Az üzletben viszont brutálisan keményfejű. Máskor értékeltem, hogy nem kerülgeti a forró kását, de most látva, milyen szorult helyzetbe kerültem, kétszeres árat kért a közös kirándulásért, és meg akart győződni róla, hogy én viselem majd a nagyobb kockázatot. Összeráncoltam a homlokom.

– Majd én elkísérlek – szólt át Orion a szomszédos asztaltól, ahol a New York-i kölykök ültek. Amíg az asztaltársaságom a zsenialitását dicsérte harsányan, ő végig lehajtva tartotta a fejét. Máskor is így tett egy-egy látványos megmentő hadművelet után, és soha nem tudtam eldönteni, hogy a visszafogottsága csak álca, vagy betegesen szerény, esetleg csak egy balfácán, aki nem tud mit reagálni a hajbókolásra. Még a fejét sem emelte fel, csak kiböffentette a mondatot az arcába hulló, bozontos haj alól, és tisztára nyalt tányérját bámulta.

Szép húzás. Mivel nem utasíthattam vissza egy életmentő kísérőt a műhelybe tett kiruccanáshoz, tovább erősítettem a látszatot, hogy ő védelmez engem.

– Akkor menjünk! – mondtam feszülten, ő pedig felpattant. Ebben az iskolában mindig az jár jól, aki azonnal végrehajtja a felmerülő tervet, főleg ha szokatlan dologra készül.

A Solomanciát nem lehet valódi helynek nevezni. A falak, a padlók, a plafonok és a csövek persze valódiak, a fizikai világban készítették őket valódi vasból, acélból, rézből és hasonlókból, az iskolaszerte kiállított, bonyolult tervrajzoknak megfelelően, de ha, mondjuk, London közepén fel akarták volna húzni az épület pontos mását, az építkezés felénél egészen biztosan összedőlt volna az egész. Biztos vagyok benne, hogy még annyira magasra sem tudták volna felépíteni, hogy legyen honnan leomlania. Csak azért működik, mert az űrbe építették. Elmagyaráznám, mi az az űr, de fogalmam sincs. Talán már ti is tűnődtetek azon, milyen lehetett az őskorban élni, amikor a barlanglakók megigézve bámulták a ragyogó fénypontokkal teli, sötét eget a fejük fölött, és el sem tudták képzelni, mi van odafent, és mi a jelentősége. Hát a Solomancia kollégiumi szobáiból mi is hasonlóan bámultuk az űrt. Leszögezném, hogy semmi kellemes és megnyugtató nincs benne.

Mivel az iskola szinte teljesen az űrben lebeg, nem korlátozzák a fizika ősi törvényei. Ez megkönnyítette az építő furfangmesterek munkáját, mivel elég volt meggyőzniük az intézményt, hogy működjön a szándékaik szerint. Azért tűzték ki a tervrajzokat mindenhol, hogy rájuk pillantva a meggyőződéseinkkel erősítsük az eredeti szerkezetet, ahogy a vonulásunk is megerősíti a hatalmas lépcsőket és a végtelen folyosókat, meg az is, hogy ott keressük a tantermeinket, ahol utoljára láttuk őket, várjuk a vizet a csapból, és természetesnek vesszük, hogy lélegezni tudunk, annak ellenére, hogy ha egy mérnök átnézné a vízvezetéket és a szellőzőrendszert, valószínűleg nem találná elégségesnek a több ezer gyerek ellátásához.

Nagy és ravasz teljesítmény volt mindez Sir Alfred és társai részéről, csak volt egy kis bökkenő: egy meggyőzhető helyet sokféleképpen meg lehet győzni. Hatással van rá, ha hét ember egyszerre rohan a lépcsőn ugyanarra az órára, mert hirtelenjében feleannyi idő alatt teszik meg az utat. De az alattomos rettegés befolyásolja az épületet, amikor lemerészkedünk egy pókhálókkal teli, nyirkos, megvilágítatlan pincehelyiségbe, attól tartva, hogy valami rémség ránk veti magát. A malik pedig szívesen játszanak rá a hiedelmeinkre. Ha szokatlan dolgot teszünk, például egyedül megyünk le a műhelybe vacsora után, amikor minden épeszű ember kerüli azt a helyet, a lépcsők és a folyosók hajlamosak egészen más járatokba vezetni az embert, amelyeknek nyoma sincs a tervrajzokon. Azzal pedig, ami ott lappang, senki sem akar megismerkedni.

Szóval, ha rendkívüli kirándulást akarunk tenni, a lehető leggyorsabban kell elvégeznünk a dolgunkat, mielőtt bárki is túl sokat agyalhatna rajta. Ezért legközelebb csak a szomszédos lépcsőház első fordulóján álltam meg, megvártam, amíg Orion utolér, és körülnéztem, hogy van-e valaki hallótávolságon belül. Csak ekkor förmedtem rá:

– Melyik részét nem érted annak, hogy hagyj békén?

Addig görnyedten, zsebre dugott kézzel sétált mellettem, de erre kihúzta magát. – De… az előbb azt mondtad… hogy menjünk…

– Szóval a többiek előtt kellett volna leordítanom a fejedet, miközben azt hiszik, hogy megmentetted az életem?

Megállt a lépcső kellős közepén, és megismételte a kérdést:

– Jobb lett volna…? – Két emelet között jártunk, nem mutatkozott lépcsőforduló, és a legközelebbi valamirevaló fény egy sercegő kis gázlámpa volt húsz lépéssel hátrébb, ezért még az árnyékunk is besötétítette az alattunk lévő lépcsőszakaszt. Ez a lélegzetvételnyi megtorpanás megfelelt egy keringőre való felhívásnak valami nagy veszedelem irányába.

A józan ész húzott tovább lefelé, és már két lépcsőfokkal lejjebb jártam, amikor észrevettem, hogy Orion lecövekelt. El kellett kapnom a csuklóját, hogy továbbrángassam.

– Ne most! Mi a franc ütött beléd? Miért provokálod ki a találkozást új, izgalmas malikkal? – Elvörösödött, és még feszültebben bámulta a padlót, miközben felzárkózott mellém. Mintha ezzel az ostoba felvetéssel érzékeny pontra tapintottam volna. – Nem elégszel meg azokkal, amik az unalmas hétköznapokon eléd kerülnek?

– Nem kerülnek.

– Tessék?

– Ők soha nem jönnek oda, ahol én vagyok.

– Micsoda? Téged nem támadnak meg? – hüledeztem. – Akkor hogy került oda az a lélekfaló?

– He? A mosdóból kúszott elő. Csak a farka végét láttam, amikor beslisszolt az ajtód alatt.

Szóval tényleg megmentett. Így még rosszabb. Ezen a felismerésen dühöngtem, miközben tovább szökelltünk lefelé. Hát persze, mit is gondoltam: pont a szuperhőst támadnák meg, aki fél kézzel darabokra robbantja őket? Az ő viselkedése volt az érthetetlen. – Szóval úgy gondoltad, ha már így alakult, akár hírnevet is kivívhatsz magadnak a megmentésünkkel? – Ismét vállat vont, és fel sem nézett, vagyis nem tapintottam rá a lényegre. – Vagy szeretsz a malikkal harcolni? – ingereltem, mire ismét elpirult. – Te megzakkantál!

– Te nem szereted fejleszteni az affinitásodat? – mentegetőzött.

– Mármint a tömegpusztítást? Hát eddig még nem sok alkalmam volt gyakorolni – vágtam rá.

Horkantott, mintha vicceltem volna. Nem is próbáltam meggyőzni. Bárki állíthatja magáról, hogy nagy hatalmú sötét varázslónő, de senki sem hiszi el neki, amíg kétséget kizáróan nem bizonyítja. – Egyébként honnan szerzed az erőt? – fordultam megint Orion felé. Ezen már sokat törtem a fejem. Az affinitásnak köszönhetően könnyebben elvégezhetünk egy-egy varázslatot, de az árukat így is meg kell fizetnünk.

– Tőlük. Mármint a maliktól. Amelyiket megöltem, annak begyűjtöm az erejét, és felhasználom a következő varázsigénél. Ha lemerülök, kölcsönzök Magnustól, Chloétól vagy Davidtől…

A fogamat csikorgattam.

– Oké, kapiskálom. – A New York-i enklávé többi diákjának a nevét is felsorolta. Hát persze, megosztják az erőt, és biztosan nekik is vannak erőtartályaik, mint az én kristályaim, amelyekből töltekezhetnek, csak az övék valami sokkal hatalmasabb, amit az elmúlt száz évben minden New York-i diák töltögetett. Orion egy egész akkumulátorból meríthetett a hőstetteihez, de ha a malifikáriák megöléséből – valamiképpen – manát nyert, talán nem is szorult rá.

Közben leértünk a műhely szintjére. A végzősök csarnoka még lejjebb volt, és halvány fény szivárgott belőle a lépcsőházon át. A tantermek folyosójához vezető boltíves járat viszont feneketlen feketeségbe borult, arrafelé kialudtak a lámpák. Miközben az utolsó lépcsőfokokat is megtettük, komoran néztem a sötéten tátongó teret: Orion tétovázása miatt belesétáltunk a csapdába. Ha őt kerülik a malik, az azt jelenti, hogy elsősorban rám csorgatják a nyálukat odalent.

– Előremegyek – ajánlotta Orion.

– Ha úgy hiszed, jobb is lesz úgy. És a lámpát is fogd!

Nem vitatkozott, csak bólintott, kinyújtotta a bal kezét, és fényt pumpált bele, ugyanazt az erőt, amivel elpusztította a lélekfalót, csak visszafogottabb változatban. Viszketett a szemem a fénytől. Készen állt bevetni magát a folyosóra, úgy kellett visszahúznom, hogy előbb átvizsgálhassam a mennyezetet, a padlót, és végigtapogassam a falakat. Azok az emésztők, amelyek már régóta nem ettek, átlátszóvá válnak, és ha elég laposan terülnek el egy sík felületen, átsiklik fölöttük a tekintetünk, és csak akkor eszmélünk rá a jelenlétükre, amikor már körénk fonták magukat. A lépcsőfordulón mindig nagy a forgalom, ezért különösen kedvelik. Idén év elején elkaptak egy másodikos fiút, aki éppen egy órára sietett: odalett a lába és a bal karja nagy része. Aztán már nyilván nem sokáig élt.

De a lépcső környékén tiszta volt a levegő. Csak egy sugárc gubbasztott az egyik gázlámpa alatt, a kisujjamnál is kisebb, még nekem sem elég nagy zsákmány: csak két csavar, egy fél tabletta és egy tollkupak ragadt a páncéljára. Riadtan menekült előlünk a falon, majd beugrott egy szellőzőbe. Semmi sem figyelt fel a mozgására. Éjjel, a műhely szintjén lévő sötét folyosókon ez egyáltalán nem számított jó jelnek. Lennie kellett volna ott még valaminek. Hacsak nem várt ránk valami még nagyobb szörnyűség, ami minden más rémet elijesztett a környékről.

Orion vállára tettem a tenyerem hátulról, és hátrafelé sandítottam, miközben a műhely főbejárata felé araszoltunk – kettesben így lehetett legbiztonságosabban haladni, és védekezni a lesben álló fenevadak ellen. A legtöbb tanterem ajtaját nyitva hagyták, épp csak annyira, hogy az elforduló kilincsek ne árulkodjanak az ólálkodókról, ugyanakkor ne is láthassunk be a helyiségekbe a folyosóról. Több tucat ajtó sorakozott ott: a legalsó szinten a műhelyen és az edzőtermen kívül kisebb tantermek követték egymást, a végzősök szakszemináriumainak színhelyei. Második félévben viszont nem voltak ilyen jellegű órák; a végzősök ilyenkor már csak a záróvizsgákra készültek, vagyis a malik szabadon szunyókálhatnak a szemináriumi helyiségekben.

Rühelltem, hogy Oriontól függ a biztonságunk. A legsötétebb folyosón is könnyedén sétált, a műhelyhez érve csak kinyitott egy ajtót, és mielőtt kettőt pislogtam volna, már be is lépett. Muszáj volt követnem, különben egyedül maradtam volna a szurokfekete folyosón.

Alighogy betoppantam, erősen megmarkoltam Orion ingét, hogy ne tudjon továbbmenni. Megálltunk a bejáratnál, és figyeltük, ahogy a kezéből áradó fény visszaverődik a villogó fűrészfogakról, a tompa felületű vassatukról, a kalapácsok fényes, obszidiánfekete fejéről és a fakó rozsdamentes acélról, amelyből a hatalmas térben pedánsan elrendezett asztalok és székek készültek. A gázlámpákat annyira letekerték, hogy csupán apró kék jelzőfények maradtak. A szellőzők résein át láthatóvá vált a sorok végén lévő zömök kemencékből eredő narancssárga és zöld, émelyítő izzás. A helyiség annak ellenére furcsán zsúfoltnak tűnt, hogy nem tartózkodott benne senki. Túl sok helyet foglaltak el a bútorok, mintha megszaporodtak volna a székek. Mindnyájan szívből gyűlöltük a műhelyt. Az alkímialabornál is rosszabb volt.

Sokáig álltunk egy helyben, és nem történt semmi. Végül szándékosan ráléptem Orion sarkára, csak hogy megbüntessem.

– Aú! – jajdult fel.

– Ó, sajnálom – füllentettem.

Döbbenten meredt rám. Mégsem volt annyira papucs.

– Esetleg magadhoz vennéd a cuccokat, hogy távozhassunk? – kérdezte, mintha gondtalanul nekivághatnék a ládákkal és dobozokkal teli műhelynek. A fal felé fordult, és felkapcsolta a villanyt. Természetesen nem működött.

– Kövess! – szóltam rá, és odamentem a fémhulladék-tárolóhoz. Felkaptam az oldalán lógó hosszú fogót, és óvatosan felnyitottam a fedelét. Belenyúltam, és kihúztam négy jókora lapos darabot, amelyeket megráztam és erősen hozzácsaptam a legközelebbi asztal oldalához. Ha egyedül megyek, sokkal kevesebbet vettem volna ki, de mellettem volt Orion, akire rásózhattam őket, és tartalékba is maradt pár, hátha tudok majd csereberélni.

A fémhulladékok után nem a logikusan következő drótos ládához mentem, hanem megkértem Oriont, hogy nyúljon bele egy másik tartályba, és vegyen ki belőle egy maroknyi csavart, anyát és szegecset, amelyek az ajtóm megjavításában ugyan nem sokat segítettek, de értékesek voltak, ezért egy részüket elcserélhettem Aadhyával az eldugott drótjaira, és még maradt is nekem egypár. Beledugtam őket a nadrágom cipzáros oldalzsebeibe. Aztán csak nem bírtam megállni: elcsórtam egy kombinált fogót is.

A szerszámosládák zömök tartályok, elférne bennük egy emberi test is – ami azt illeti, a bekerülésem óta kétszer ez elő is fordult. Az órákon használt szerszámokat nem tarthattuk meg – nem szálltak le arról, aki megtette –, ezért magánjellegű használatra csak tanítás után vihettük el őket, és ez csaknem a biztos halált jelentette, mivel a szerszámosládákba a legravaszabb malik másztak be. Ha óvatlanul nyitjuk ki…

Orion megfogta és felemelte az egyik tartály fedelét, miközben én még mindig a stratégián morfondíroztam. Csak takarosan elrendezett kalapácsokat, különféle méretű csavarhúzókat, csavarkulcsokat, fémfűrészeket, harapófogókat találtunk benne, meg egy fúrót. Egyik sem pattant ki, hogy szétcsapja Orion fejét, letépje egy ujját vagy kiszúrja a szemét.

– Vegyél ki egy fogót, meg a fúrót is! – kértem, és visszanyeltem a mélyről felfortyanó irigységet, nehogy elvonja a figyelmemet az éles helyzetben. Egy fúró! A folyosónkon lakó diákok közül senkinek sem volt ilyen eszköze. Egy végzős furfangoson kívül senkiről sem hallottam, aki egynél vagy kettőnél többször látott volna fúrót.

Orion viszont egy kalapácsot kapott fel, könnyed mozdulattal meglendítette, és átcsapott vele a vállam fölött, közvetlenül annak a támadónak homlokára, amivé a mögöttem álló fakó fémszék átváltozott: olvadt fémet idéző massza volt, recés ezüst fogsora ott húzódott, ahol a szék ülőfelülete és háttámlája találkozott. Átbújtam Orion hóna alatt, és a háta mögé penderültem. Lenyomtam és bezártam a szerszámosláda fedelét, mielőtt még valami kimászhatott volna belőle. Megfordulva észrevettem, hogy négy újabb szék húzta fel a lábát és indult el felénk. Túl sokan álltak lesben.

Orion belekezdett egy fémmunkálóigébe. A legközelebbi mimikus vörösen izzott fel. Orion újra lecsapott a kalapáccsal, és egy óriási lyukat ütött a támadóba. Fülsiketítő sikoly szakadt ki a fűrészfogas szájból, és az ellenség hátrazuhant. Társai viszont közben pengeéles végtagokat növesztettek, és célba vettek – engem.

– Vigyázz! – kiáltotta Orion, de hiába: nem az volt a gond, hogy nem vigyáztam. Ismertem egy igét, amellyel cseppfolyóssá lehetett változtatni a csontokat, és akár próbálkozhattam is volna vele, ha lett volna egy tanknyi felesleges manám, és nem áll mellettem Orion, akit a támadók első sorával együtt elfolyósítottam volna. Egyetlen varázslatot engedhettem meg magamnak. Hangosan elmondtam az óangol padlófelmosó verset, majd félreugrottam, mert a négy álszék csúszni kezdett a nedves, szappanos padlón, elsuhant mellettem, és Orion felé száguldott. Felkaptam két fémhulladékot, és míg Orion az ellenséggel birkózott, az ajtóhoz rohantam. Ha kell, a puszta kezemmel fogom formálni a drótot.

Nem volt rá szükség. Orion zihálva beért a lépcsőn, kezében két másik hulladékdarabbal, a fogóval és a fúróval.

– Kösz szépen! – fújtatta bosszúsan. Keskeny, véres vágás húzódott végig az egyik felkarján, de más baja nem esett.

– Tudtam, hogy elbánsz velük – közöltem fanyarul.

Negyedóráig baktattunk felfelé a mi kollégiumi folyosónk szintjére. Nem beszéltünk, és nem támadtak ránk. A szobám felé haladva bekopogtam Aadhya ajtaján, cseréltem vele egy-két drótot, és elárultam, hogy szereztem fúrót – velem ugyan kevesen üzleteltek, de vele sokan, és ha fel tudtam ajánlani valamit, ami neki hiányzott, még engedményeket is kaptam tőle –, végül odaállítottam Oriont az ajtóm elé, hogy hozzáláthassak a javításhoz. Megkínlódtam vele. Nagy nehezen lyukakat fúrtam az egyik fémdarabba, az ajtón tátongó lyuk fölé drótoztam, és hozzáerősítettem. Aztán leültem, és a vékonyabb drótból vaskos kötegeket fontam, hogy a kilincs és a zár horpadt maradványait is a helyükre tűzzem. Aztán becsuktam az ajtót, és a belső felén is megismételtem a műveletet a másik fémhulladékkal.

– Miért nem javítóigével oldod meg? – puhatolózott Orion a kíméletlenül unalmas folyamat felénél. Előtte benézett az ajtó mögé, hogy lássa, mi tart ilyen borzasztó sokáig.

– Javítóigét használok! – szűrtem ki a fogaim között.

Mindkét kezem lüktetett, még úgy is, hogy fogóval és fúróval készítettem a lyukakat. Orion egyre tanácstalanabbul pislogott, mialatt az utolsó girbegurba drótvéget is letekertem. Aztán közrefogtam tenyereimmel a kétrétegű lyukat, és behunytam a szemem. A műhelymunka részeként mind megtanultuk a készítő-javító varázslat legegyszerűbb formáját. A legfontosabb általános igéket csak az órákon lehet elsajátítani. A javítás pedig ezek közé tartozik, hiszen csak a beiktatásunk idején hozhattunk bármit is magunkkal az iskolába, és az sem volt sok. A javítás ráadásul az egyik legnehezebb varázslat, több tucat variációja létezik, mert nem mindegy, mi az alapanyag, és mennyire összetett a javításra váró tárgy. Csak a furfangosok értenek hozzá igazán, és ők is csak bizonyos anyagokkal boldogulnak.

De legalább mindenki a saját nyavalyás nyelvjárásán mondhatja el.

– Készülj és javulj, vágyamhoz idomulj, lökd a vasat, acél hasad! – mondtam. Mindannyian számos rigmust ismertünk a javításra. Tizenhét koppintást is a szavak közé szőttem, hogy valahol a fémlemezekhez szükséges huszonhárom és a drótokhoz való kilenc kopogás között kössek ki. Aztán megcsapoltam a kínzóan aprólékos kézimunkáért járó manát. A varázslat kelletlenül örvénylett az anyagokban. A fémdarabok sűrű, fémes gyurmaszerűséggé alakultak, amelyeket bele tudtam nyomni az ajtóban tátongó lyukba, és ahogy a felület elsimult és megkeményedett a tenyerem alatt, a kilincs böffenésszerű, durva hanggal a helyére kattant mindkét oldalon, és öblös bongással a kallantyú is felvette az eredeti pozícióját. Fáradtan leengedtem a kezem, és megfordultam.

Orion a hálószoba közepén állt, és úgy nézett rám, mint valami egzotikus lényre az állatkertben.

– Te manaelvű vagy?

Úgy kérdezte, mintha valami szektából jöttem volna. Elhűlve meredtem rá.

– Nem szívhatja mindenki le a malifikáriákat!

– De… miért nem csapolsz… a levegőből, a bútorokból…? Mindenkinek csupa luk az ágya…

Okkal csodálkozott. Idebent sokkal nehezebb volt csalni, mert nem lehetett élőlényekből, hangyákból, csótányokból vagy egerekből csapolni, hacsak nem hoztuk be őket magunkkal, ami elég nehézkes, mivel a beiktatáskor csak azt hozhatjuk be, amit a testünkön viselünk. A legtöbben azonban élettelen tárgyakból is képesek manát nyerni: némi hőt szívni a levegőből, kibontani egy kicsit a faanyagból. Ezek sokkal kézenfekvőbb források, mint egy élő ember, főleg ha csupa varázslóval vagyunk körülvéve. A többség legalábbis így áll hozzá.

– Hiába csapolnék, nekem nem jön – közöltem.

Orion összevonta a szemöldökét.

– De Galadriel! – szólt rám ellágyulva, mintha a suli hosszas aknamunkája után most ment volna el a maradék csöpp eszem is. Ezen a – neki köszönhetően – borzalmas napon ez volt az utolsó csepp a pohárban. Megragadtam a grabancát. Nem a kezemmel – az erőmmel fogtam meg a manáját, az életerejét, és alaposan megrángattam.

A legtöbb varázslónak nagy kihívás élőlényekből erőt nyerni. Mindenféle szertartás kell hozzá: akaratirányítás, vudubabák, véráldozatok. Temérdek véráldozat. Nekem viszont megy, mint a karikacsapás. Orion életereje úgy vált el a szellemétől, mint a horogra akadt, vízből kirángatott hal. Húznom kellett volna még egy kicsit, és lazán megkaparinthattam volna minden begyűjtött, szaftos erejét. Sőt, az erőmegosztási kötelékein keresztül az összes barátja manáját is kiszipolyozhattam volna az enklávéból. Csontig szívhattam volna őket.

Mire Orion arcára kiült a megrökönyödés, már el is engedtem, így a mana gumikötélként visszacsapódott a testébe. Egy lépést hátratántorodott, és közelharcra készülve, védekezőn