Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

S. Bokor Malvin

ODALENT ZÚG A VÍZ

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-551-8 EPUB
ISBN 978-963-559-552-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1947

a borító William Oliver (1823 – 1901)
Recumbent Empire Dresses Girl
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Az ápolónő bóbitája eltűnt az ajtó mögött. A két férfi egyedül maradt a szanatóriumi szoba fehér csendjében.

- Holnap ilyenkorra - mondta az orvos, - túl leszünk rajta.

A beteg figyelmesen nézett az orvos arcába. Szerette volna megfejteni mosolygó szemének kifejezését.

- Életveszélyes? - kérdezte váratlanul. Egészen tárgyilagos kérdés volt.

Az orvos továbbra is mosolygott.

- Az is életveszélyes lehet, ha az ember megvágja az ujját. Sőt a legéletveszélyesebb dolog megszületni. Előbb-utóbb mindenki belehal.

- Értem.

- Dehogy is érted. A doktor most már nem mosolygott. - Félsz és ezt fölösleges kérdésekkel igyekszel leplezni. Beszéljünk komolyan. A műtét, ha nem is egészen egyszerű, nem tartozik a legsúlyosabb esetek közé. Nem szokás, sőt, hogy úgy mondjam, nem illik belehalni.

A beteg a cigarettáját szívta és a mennyezetet nézte. Azután megszólalt:

- Olvastad Thornton Wilder regényét, a Szent Lajos király hídját?

- Analfabétának néztél?

Fanyarul felelt, majdnem gorombán. Rosszkedvében volt, mert a beteg a jóbarátai közé tartozott és mert tudta, mire gondol.

Az ágyban fekvő ember folytatta:

- Peruban, Lima és Cuzco között leszakadt egy híd, a Ponte el Luis Rey[1] és mindenki, aki ebben a pillanatban rajta volt, vízbefulladt. Volt köztük öregasszony, fiatal lány, apa, fiú, férfi, nő - egytől-egyig csupa olyan ember, aki egy vagy más okból már amúgy is befejezte az életét. A híd csak azt az ítéletet hajtotta végre, amelyet a legfelsőbb bíróság már meghozott.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Akinek nincs miért élnie, az nem élhet tovább. Ez a törvény.

Az orvos nem felelt. Tudta, hogy Péter egy hét előtt találkozott Erzsébettel.

- Jóéjszakát - mondta. - Vedd be majd az altatót, ne gondolj a holnapra és ne légy nyárspolgárian romantikus.

Nem vette be a fehér tablettát. Ebben a pillanatban nem voltak fájdalmai és nem akarta kábult öntudatlanságban tölteni ezt a fontos éjszakát. Holnapra jön a láz, a kínlódás, vagy jön a semmi. Ma éjjel együtt akar lenni az emlékeivel.

Mondják, hogy halála előtt egy pillanattal lát a haldokló kínzó valóságérzéssel járó élességgel mindent, ami élete során történt vele. Átfutott a fején ez a gondolat, de nem ijesztette. Az orvos tévedett. Nem fél. Csak az fél, aki élni akar.

Elsőnek Alida jött.

Ahányszor megjelent előtte, mindig olyan kicsínynek látta, mintha véghetetlen távolságban volna tőle. Kicsiny volt, finom és arányos, mint a leaotungi hercegnő, akibe álmában szeretett bele a kínai császár. Övé volt, rabszolgája, tulajdona és mégsem lehetett az övé soha, mert a császár nagy volt, a tündérhercegnő pedig csak kisujjnyi. Akkor volt a legtávolabb tőle, amikor a karjában tartotta.

Egyre kisebb a kép, egyre messzibb és valószínűtlenebb. Ha bele nem kapaszkodik az emlékbe, eltűnik egészen.

A megismerkedésük. Megnyílt a szerkesztőségi szoba ajtaja és egy leány állt a küszöbön. Először gyermeknek nézte karcsú kis termetéért és azért, mert a haját leeresztve, szalaggal átkötve viselte. A magatartása azonban igen önérzetes volt.

Azért jött, hogy megkérje a szerkesztő urat, küldene ki tudósítót a képkiállításuk megnyitására. Megnevezett egy magániskolát, amelynek a tanítványai voltak ő meg a többi kiállító művésznövendék. Az iskola nem állott valami magas színvonalon, vagyonos lányok töltötték itt az idejüket, amely az utolsó vizsga és a férjhezmenetel közé esett.

Jótékony kiállítás lesz, magyarázta a látogató. Teát is adnak, egy hét múlva pedig kisorsolják a képeket. Ha a sajtó megemlékszik a megnyitásról, nagy lesz a forgalom és sok pénz gyűlik össze a gyermekkórház számára.

Röviden: az igazgató úr ingyenes reklámhoz szeretne jutni.

Nevetett és már készen állt az udvariasan elutasító feleletre. Nagy gyakorlata volt benne, hogy kitérjen az efféle, sűrűn előforduló kívánságok elől. Ránézett Alidára, akiről még akkor nem tudta, hogy így fogja nevezni magában. Ránézett és egészen mást mondott, mint amit mondani szándékozott.

- Tehát jövő csütörtökön… Rendben van, majd kiküldők valakit. Kérem, nincs mit megköszönnie. Örülök, hogy a jótékony cél érdekében rendelkezésére állhattam.

Utólag jutott eszébe, hogy cigarettával kellett volna kínálnia és érdeklődhetett volna tanulmányai felől is, amelyekre láthatóan büszke volt. Olyan politikus árvája, aki majdnem nagyember számba ment és aki egyidőben a lappal is összeköttetésben állt. De aznap nagyon sok volt a dolga és Erzsébet gyöngélkedett. Sietett.

Elfelejtette volna Alidát, ha nem látja többé. Lehet. A könnyű borzongás el is múlhat másnapra és lehet vérmérgezés első tünete is.

- Különös szeme van - gondolta magában.

Az volt a baj, hogy ezen a zűrzavaros napon elmulasztotta feljegyezni az ígéretét, később pedig egészen kiment a fejéből. Csütörtökön estefelé azonban, amikor már otthon volt és át is öltözött, mert az Operába készült Erzsébettel, hirtelen eszébe jutott.

Mindig kötelezőnek érezte magára nézve, amit egyszer megígért. Most pedig már senkit sem tud felhajszolni, aki elmenjen arra az ostoba kis kiállításra.

Meddig tarthat, amíg az ember végignéz húszharminc dilettáns mázolmányt, amelyről komoly bírálatot amúgy sem lehet írni? Legföljebb félóráig.

- Menj előre, szívem - mondta Erzsébetnek. - Azt hiszem, úgyis tudom, mi történik a Pillangókisasszony első felvonásában. A másodikra már ott vagyok.

Később néha elgondolkodott rajta, vajon ennek az elfeledkezésnek is megvolt-e a tudatalatti oka, mint a pszichoanalitikusok szerint minden elfeledkezésnek. Lehet, hogy ösztönlénye már az első találkozásnál elhatározta, tudatos énjének beleszólása nélkül: viszont kell látnia ezt a leányt.

Szép volt akkor este Erzsébet. Fekete ruhát viselt, fényes, fekete haját koszorúba fonta akkor is, amikor már a többi nők mind levágatták a hajukat. Vállán keresztül visszamosolygott rá. Néhány perc múlva berregett a taxi, amint elindult a kapu elől.

[1] A világot bejárt történetből Thornton Wilder 1927-ben írt világhírű regényt Szent Lajos király hídja címen, melynek népszerűsége azóta is töretlen. (a Digi-Book Kiadó megj.)

II.

A képkiállítást a mester szűk, modern lakásában rendezték. A négy kis szoba, amelyből összesen sem tellett volna ki egy nagyobb méretű ebédlő, zsúfolva volt emberekkel. A kis hallban felsőruhák tornyosodtak egy nagy asztalon. Az ő télikabátját is elvette egy szemmelláthatóan aznapra fogadott inas és ő belépett a túlfűtött illatszer-, firnájsz- és prémszagú szalonba.

Egy pillanatig zavarodottan állt a küszöbön. Röstellte, hogy itt van. Az oroszlánvadász is furcsán érezné magát, ha valaki meglátná, hogy csirkékre lövöldöz a baromfiudvarban.

A mester már észrevette és elébe sietett. Arcán látszott a boldogság, de egyúttal a meglepetés is.

- Ez a megtiszteltetés... A szerkesztő úr személyesen...

Az asszony is előkerült: ez a furcsa, egérarcú kis teremtés, aki fiúsán hátrasimította rövid haját és vastagkeretes pápaszemet viselt. Úgynevezett művésznő volt, aki hiába ostromolta ugyan a tárlatokat, de mégis bizonyos hírnévre tett szert, részben házikiállításai révén, részben pedig azzal, hogy minden tanítványának eladott egyet-kettőt a képeiből. Minden jobb budapesti ház falán függött legalább egy darab R.-né Kebényi Mária-féle festmény.

Egyébként amilyen tehetségtelen volt művésznek, annyira zseniális menedzsere az urának. R úr - fölösleges, hogy reklámot csináljunk neki teljes nevének kiírásával, - ha lehetséges, még feleségénél is rosszabb képeket festett, az asszony azonban mindenütt jelenvalóságával tucatszámra hajtotta fel neki a tanítványokat. R.-nél tanulni éppen olyan kötelező volt bizonyos társadalmi körökben, mint Adlernénál csináltatni a fehérneműt és Horst és társánál venni kézitáskát.

R.-né gyorsan jóvá tette az ura társadalmi botlását azzal, hogy egészen természetesnek tüntette fel a szerkesztő megjelenését. Elvégre: hová menjen az ország legtekintélyesebb napilapjának felelős szerkesztője, ha nem R. igazgató úr tanítványainak vizsgálati kiállítására?

Könnyed, majdnem felsőbbséges modora még bosszantóbb volt, mint az ura mézes udvariassága. Mielőtt azonban odavezethette volna vendégét ahhoz a képhez, amelyet legtehetségesebb tanítványunk, a Budapesti Agyagművek vezérigazgatójának leánya festett - az édesapját bizonyára jól ismeri szerkesztő úr? - a tömegből kivált egy leány és feléje sietett.

Nem ismerte volna meg. Most egészen másnak látta, mint először. Akkor gyermeknek nézte, most azonban nagyon leány volt, a szó legigazibb értelmében: szép, finom, komoly és gyöngéd kívánságokat ébresztő. Fehér tüllruhája kiemelte leányos keblének és karcsú derekának vonalait. Különös, szürkéskék szemében, amelyet mindig mintha könnyű fátyol árnyékolt volna be, nem volt semmi meglepődés, csak őszinte és jól eső öröm.

- Jöjjön - mondta, - végigvezetem a kiállításunkon.

Az igazgató úr és neje, a művésznő ebben a pillanatban már sehol sem voltak láthatók, mivel értelmes ember létükre azonnal felfogták a helyzetet. Ha előbb tudták volna, miről van szó, akkor bizonyára legtehetségesebb tanítványunknak, a hajdani híres politikus és állandóan dezignált miniszter leányának képeihez vezették volna az előkelő vendéget - szenzációs ígéret ez a gyermek, az apját bizonyára jól ismerte szerkesztő úr?

Maga a leány szerényebb volt: az egyes számmal megjelölt képnél kezdte és lelkiismeretesen sorra mutogatta valamennyi társának a munkáját. Olyanok voltak, amilyennek lenniük kellett. A mester a legmodernebb iskola híve lehetett, azé a művészeté, amely egyaránt kedvez a csúcsokon is túlérő tudásnak és a legszánalmasabb tudatlanságnak. Ez az utóbbi elsöprő túlsúlyban volt.

- Milyen pályára készülnek ezek a leányok? - kérdezte némi szánakozással a vezetőjét.

- Ó, semmilyen pályára... Mindenféle tanfolyamot elvégeznek: tanulnak énekelni, zongorázni, festeni, nyelveket - esetleg még sütni és főzni is. Ezzel is díszítik magukat jövendőbeli férjük számára, mint a japáninők, akik kötelesek verseket rögtönözni és miniatűröket festeni, mert ezzel értékesebb árucikké válnak a majdani vevőjük szemében...

Felelete meglepte Pétert. Mintha egy játékbaba, akitől azt várja az ember, hogy mindössze „papa” és „mama” a szókincse, filozófiai értékezésbe kezdene, amikor a zsinórját megrántják.

- Maga is ezért tanul? - kérdezte félig tréfásan és észrevette, hogy egy kis bosszúság is van a hangjában.

Kis társa komolyan rázta meg a fejét, amely alig ért fel Péter válláig:

- Én művész szeretnék lenni, ámbár magam sem vagyok tisztában vele, hogy van-e tehetségem. Mindenesetre az a legfőbb vágyam, hogy kijussak Párizsba és ott olyan valakinél tanulhassak tovább, aki igazán többet tud, mint én...

- Úgy látszik, nincs valami jó véleménnyel a mesteréről.

- Elméletben érti a dolgát és jó tanító... Menjünk tovább, kíváncsi vagyok, megismeri-e, melyik képet festettem én.

Egészen biztosra ment. Megállt két nem túlságosan nagyméretű festmény előtt, amely valahogyan más volt, mint a többi - éppen úgy, ahogyan a festőjük más volt, mint a többi nő.

- Tudtam, hogy megtalálja - mondta a leány.

Elfogult volt-e már abban a pillanatban is? Talán nem. Mai szemével is értéket látna abban a két nem túlságosan nagyméretű képben, amely később a dolgozószobája falán függött, az íróasztala fölött. Különös elevenségű, lázas színek. Gauguin áttetsző üvegzöldje és a nagy franciák ideges kékje. A rajz gyönge, de a felfogásban sok az eredetiség. Nem kislány babával vagy krizantémos váza mellett nyújtózkodó angóramacska, mint a kiállítás többi képén, hanem egyiken templom sarokban alvó, színes ablaktól megvilágított öreg koldus, a másikon két feketeruhás nő eső utáni alkonyodó ég alatt.

Péter nem hordott magával blokkot, mert már régen túl volt azon, hogy interjúkat vagy társadalmi eseményekről való tudósítást csináljon, a zsebnaptárának néhány utolsó lapja azonban üres volt. Elővette a bőrbekötött könyvecskét.

- Hogy hívják magát voltaképpen, kislány?

Megérthette, hogy írni akar róla, de nem pirult el az örömtől és nem rebegett köszönő szavakat. Meglepődés nélkül pillantott fel rá komoly és fátyolos szemével.

- A vezetéknevemet talán nem felejtette még el. A keresztnevem Adél.

- Jupiterre mondom, a szülei nem választhattak volna kevésbé magára illő nevet!

A lány most elmosolyodott egy kicsit. Szája nem mosolygott, csak komoly, szürke szeme. Elragadó volt.

- Jóbarátaim Délának neveznek.

- Még fordítottabb telitalálat. Ez majdnem úgy hangzik, mint Béla, már pedig, ha volt valaha leány a világon, akire nem illett férfias név: maga az. Én máris találtam magára illőbb nevet. Alidának fogom nevezni.

- Sokan mondták, hogy hasonlítok rá.

Péternek tetszett, hogy olyan hamar megértette. Egy filmszínésznőre gondolt, akit látott néha, amikor Erzsébetet a moziba kísérte és akinek tökéletes leányossága, simára fésült, fényes haja, tiszta homloka és kecses alakja mindig elbűvölte. Őt hívták Alidának.

Péter megkérdezte, eladók-e Alida képei. A lány az felelte, hogy nem eladók, azonban a sorsoláson megnyerheti. Mindjárt vétetett is vele néhány sorsjegyet és a képek később Péter birtokába kerültek. Mind a kettő. A mester vagy még inkább a felesége nyilvánvalóan megkorrigálta a szerencsét.

Voltaképpen csak most nézett körül és kitűnt, hogy a kiállítás egyben afféle jótékonycélú bazár is, amelyen dísztárgyakat, kézimunkákat, sőt pezsgőt is árulnak. Alida azt mondta, hogy szomjas és Péter elkísérte a pezsgős sátorhoz. Megittak néhány pohárral, azután a mester harsány hangon csendet parancsolt és bejelentette, hogy most kezdődik a hangverseny.

- Akkor én búcsúzom, - mondta Péter tréfás ijedtséggel.

- Jobb is lesz, mert maga előtt röstellnék fellépni.

- Maga is szerepel?

- Saját verseimet szavalom.

Egymásra néztek. Mindkettejüknek a vérét gyorsabb mozgásba hozta a pezsgő. Alida szeme most kétszer akkorának látszott, mint rendesen és úgy fénylett, mint két sötétkék csillag.

- Megváltoztattuk a műsort. Maga lesz az utolsó szám - súgta a mester felesége Alida fülébe. Jó hangosan súgta, Péter is meghallhatta. Nyugtalanul mozdult meg, durvának és tolakodónak találta ezt az előzékenységet. Alida azonban a kezére tette a kezét:

- Ezen most már nem lehet segíteni. - Közben az asszony éppen olyan gyors kígyósiklással tűnt el mellőlük, mint ahogyan ott termett. Csakugyan nem lehetett segíteni. Végig ott kellett maradnia. Kellett?

Csinos leányok - ezekben a körökben szépek a nők - jöttek-mentek a dobogón. Az egyik hegedűit, a másik énekelt, a harmadik kecsesen ült egy karosszékben és mandolint pengetett. Péter gyöngéden átfogta Alida ujjait. Finom, meleg kis kéz volt; szépszabású körmei alig rózsaszínűek.

Nem vonta vissza a kezét. ültek egymás mellett, kéz a kézben, mint a régi jóbarátok, a régimódi jegyesek. Tiszta, szinte kívánságtalan gyönyörűség volt ez a bizalmas összekapcsolódás.

Végül Alida száma következett. Valami ultramodern, rossz kis verset szavalt, erősen Ady és nála sokkal kisebbek hatása alatt. Merész gátlástalansága azonban meglepte Pétert és még jobban a szenvedélyes előadása. Mintha minden rejtett érzése felszabadult volna a hűvös felszín alól.

Ha színpadra lép: ő is, mint Nana, egyike lett volna azoknak a teljesen tehetségtelen színésznőknek, akik lázba hozzák a világot.

Nem tudta, hogyan búcsúzott később. Úgy rémlett neki, hogy egy hosszú, szikár asszonynak mutatták be, aki prémbundát segített Alidára és aki a leány édesanyja volt. Úgy látszik, csak most jött érte, mert esernyőt tartott a kezében és az ernyőről csepegett a hólé.

Csak az utcán eszmélt rá, hogy sem a leány, sem az anyja nem szólt egy szót sem viszontlátásról.

A segédszerkesztő furcsán nézett rá, amikor egy nappal később harmincsoros tudósítást adott a kezébe egy iskolai képkiállításról. A lapnál elvszámba ment, hogy iskoláról - és különösen magániskoláról - nem írnak egy betűt sem. Péter azonban arra gondolt, hogy a leány eljön és megköszöni a szokatlan előzékenységet.

Nem köszönte meg. Csak a mester írt egy émelygőshangú levelet. Péter bedobta a papírkosárba.

... Erzsébetet már a háziruhájában találta, amikor hazaérkezett. Nem kérdezett semmit; szokott figyelmességével szolgálta ki a hideg vacsoránál.

- Szép előadás volt - mondta, - bár a Pillangó szerepe nem illik egészen Horvát Máriához. Túlságosan magas a termete. De a hangja isteni.

Erzsébet, drága, egyetlen Erzsébet. Milyen más volt, mint a többi asszony. Más feleség szemrehányásokat tett volna, sír, talán tányért is vág a földhöz.

Ha Erzsébet így viselkedett volna - ami egyébként elképzelhetetlen volt - nem lett volna Erzsébet.

És ha így viselkedett volna: nem jelenik meg a hosszú cikk harmadnapra. Ha így viselkedett volna: nem történik tovább semmi.

III.

Most Erzsébet jelenése következett.

Tizenhat éve lesz ebben a hónapban, hogy Péter egyetlen, kopott bőröndjével beállított abba a földszintes, vidéki házba, amelyben a tanítói lakását kijelölték.

A házat tornác futotta körül; a kapubolt mellett három lépcső vezetett fel az igazgatóék háromszobás, utcára néző lakásába. Az udvari részen még négy ajtó nyílott a folyosóról; egyik az igazgatóék konyhájának üveges ajtaja volt; a másik a padláslépcsőre vezetett, a harmadik egy nagy szobába, amely a tanító másik szobája lett volna, ha nős ember, a negyedik egy konyhának szánt helyiségbe, amelyben azonban nem állítottak fel tűzhelyet, mert a tanító úgysem fog háztartást vezetni. A konyha kövén, lécekkel elválasztva, óriási halmokban hevert a különböző fajtájú, elvermelésre váró krumpli, meg a télitök. Ide a csirkék is betévedtek olykor; ha hirtelen zápor jött, oda bújtak meg felborzolt tollal, egymást melengetve. Nyomaik hetekig maradtak a kövön, nem takarította el senki.

A nyugalmazott konyhából nyílt a tanító egyetlen szobája. Magasan fekvő kis cellaablakai a füves kertre néztek, amelyet két hatalmas diófa tartott árnyékban. Egy szalmazsákos ágy, asztal, két szék, durván mázolt puhafaszekrény és mosdó volt az egész berendezés.

Mindezt azonban csak később látta meg. Egyelőre nyugtalanul dobogó szívvel kopogtatott az igazgatói lakás fényesre politúrozott ajtaján. Mivel nem érkezett felelet a kopogtatására, hátrább került a konyhához, ahonnan világosság szűrődött ki a folyosóra.

- Szabad - kiáltották ki belülről.

A konyha meleg volt és meglehetősen mocskos. A szépmintájú mozaikpadlóra barna csomagolópapirosdarabokat terítettek, nyilván azért, hogy a bejövök ne hordják tele az októberi sárral. A jószándék azonban kárba veszett; a padló szinte úszott a szennyes folyadékban. A pirossal szegélyezett fehér konyhaasztalon halomban hevert a burgonyahéj meg a káposztalevél; a konyhaszekrényen hagyma meg zöldséghulladék volt.

A tűzhely előtt egy asszony kuporgott; éppen fát tett a tűzre. Amikor felemelkedett és visszanézett, Péternek úgy tetszett, hogy még életében sem látott ennél rútabb nőszemélyt.

Kimondhatatlanul piszkos, rongyos pongyolafélét viselt, fölötte kötényt, amelynek a célját azonban nehéz lett volna megállapítani, mert a jelek szerint egyáltalán nem védte meg a piszok tói az asszony ruháját - legföljebb még annál is mocskosabbá lett. A nő arcába nagy csomó fésületlen, fekete haj lógott, amelyet most megpróbált hátraigazítani fekete körmeivel.

Péter csak most látta meg a szemét: jónézésű, hűséges kutyaszem volt. Jólelkű, bár igen hanyag cselédleány lehet.

- Beszélhetnék az igazgató úrral? - kérdezte a rongyhalomtól.

- Nincs itthon. Este soha sincs itthon.

- Akkor talán az igazgatónő őnagyságával.

- Én vagyok az.

Péter megdöbbenten nézett a szép szemű, rút arcba. Az asszony szomorúan mosolyodott el és most szinte megszépült.

- Maga az új tanító, ugye? Jöjjön, fiam, majd megmutatom a lakását.

Alig mosakodott meg a lehangoló otthonban, már kopogtattak is az ajtaján: valami kiscselédféle hívta a vacsorához.

Akkorra megérkezett az igazgató is. Ellentétben a feleségével, nagyon is csinos és gondozott külsejű férfi volt; majdnem piperkőc. Nem lehetett több negyvenesztendősnél, szőke hajába egyetlen ősz szál sem vegyült. Nyírott bajuszt és aranykeretes csiptetőt viselt.

Az asszony is kimosakodott, tiszta kötényt kötött és a haját is rendbe hozta. Péter csak most látta, hogy nem öregasszony; legföljebb egy-két esztendővel Tehet idősebb az uránál.

Az igazgató ült az asztalon; illetve most állt a széke előtt és a kezét imára kulcsolta. Péter bemutatkozását elmerült fejbólintással vette tudomásul.

Hosszú asztaláldás következett, amelyet a házigazda lehunyt szemmel, összekulcsolt kézzel, valósággal átszellemült áhítatban mondott el. Szentképek juthattak az ember eszébe; mennyeiekkel társalgó rendalapítók. Az imába merült ember előtt szemmelláthatóan eltűnt a föld és annak minden hiúsága.

Amikor asztalhoz ültek, Péter kellemes meglepetéssel állapította meg, hogy a piszkos konyhában kitűnő vacsora készült. Négyen voltak hozzá: a szőkevarkocsos kiscselédről kiderült, hogy az igazgató úr tizennégyéves leánykája. Az asszony elmondta, hogy van három fiuk is; ezek intézetben nevelkednek, államköltséges helyen.

Inkább csak ő tartotta szóval a kis társaságot, miközben fáradhatatlanul rakta a csirkepaprikást meg a szilvásgombócot Péter tányérjára. Az igazgató szűkszavú volt, komoly és tekintélyes. Ha megszólalt, akkor is hivatalos dolgokról beszélt; oktatta fiatal kollégáját jövendőbeli kötelességeire.

- Nem csekélység, hogy mindjárt első kondícióba ilyen nagy iskolához kerültél. Öt-tanítós iskolánk van; Káldor Gyuszi a betegszabadságát tölti. Neki a korcsmároséknál fogadtunk szállást, mert az állam nem akarja a kapualatti szobát rendbe hozatni. A tanítók mindig az állam mostohagyermekei...

Kért még a csirkehúsból - csak a mellét, édes Zsófikám, ha kérném szabad - és folytatta:

- Két tanítónőnk is van. Tiszteletreméltó, idősebb hölgyek, kár, hogy az egyik most éppen elmegy tőlünk. Úgy hallom, egy fiatal és tapasztalatlan kolléganőt kapunk helyette. Nos: majd megtanulja a tudnivalóit mellettem. Jóakaratban és türelemben nem lesz hiány.

Fülsértő csörömpölés hallatszott: Zsófi asszony földre ejtette a nagy merítőkanalat. Ijedten hajolt le a padló fölé, amelyen nagy vöröses, zsíros folt maradt.

Az igazgató arca vérvörös lett:

- Ügyetlen szamár vagy! Hozz be egy mosogatóruhát és töröld fel ezt a disznóságot.

A kislány ugrott volna, de az anyja szelíd kézzel visszanyomta a helyére. Maga szaladt a ruháért buzgón és ijedten.

A kínos kis incidens után a házigazda arca ismét csupa megértő jóság lett. Atyai hangsúllyal aludni küldte Pétert, ő maga pedig az újságját kérte.

Családi kör a szelíd lámpafény alatt. Péter szemrehányást tett önmagának azért, hogy valami idegent, gyanúsat és ellenszenveset érez az egészben.

Egy hét múlva hazaérkezett Káldor Gyuszi. Meglátogatta Pétert a szállásán, ő pedig visszaadta a vizitet Gyuszi korcsmamelletti szobácskájában. Parányi helyiség volt, de a berendezése kedves és barátságos. Ilyen lehet egy óceánjáró hajónak a kabinja, amit Péter egyébként még természetesen soha életében nem látott. Alig férc el benne a néhány kényelmes bútordarab: a fehérterítős, jó, széles ágy; a faragott asztalka, amelyre még virágot is tettek régi, szép porcelánvázában; parányi könyvespolc és egy nagy, puha karosszék.

- Felnőtt lánya van a korcsmárosnak? - kérdezte mosolyogva Péter.

- Honnan találtad ki? - kérdezte Gyuszi, akinek szelíd és sápadt szőke arca egyszerre rózsaszínűvé lett.

Pétert egyébként, aki egyszerre jóbarátjává lett ennek a csöndes, jó gyereknek, igen bántotta, hogy a szobácska egyetlen ablaka a korcsma udvarára nézett, amelyben állandóan szekerek verték fel a port és csirkék meg malacok tették bűzössé a levegőt.

Hogy Gyuszinak a tüdejével van baja, azt nem volt nehéz kitalálni. Tanítóbetegség. Méreg neki ez a levegő, amint méreg az egész nagy, poros falú. Miért nem kéri, hogy helyezzék át hegyes vidékre? A porcelánvázában nyíló hatalmas dáliák megadták rá a magyarázatot.

A kis tanító cigarettával kínálta a vendégét - az orvos megtiltotta, mondta, de ő inkább él öt-hat évvel kevesebb ideig, mintsem, hogy lemondjon róla - és a parányi szekrénykéből jókora konyakosüveget is vett elő. Néhány pohár után megnyílott a nyelve és fontos titkokat közölt Péterrel.

- Szodoma és Gomora ez - suttogta, miközben olyan félősen nézett körül, mintha attól félne, hogy az igazgató titkos kémei vannak a közelében. - Nős tanítót egyáltalán nem kap a falú és a fiatalabb tanítónők sem mernek idejönni...

- Olyan veszedelmes donzsuánok élnek errefelé?

- Az igazgató a veszedelem. Jóravaló felesége van, igaz, hogy egy-két évvel idősebb az uránál, de amikor idejöttek, azt mondják, csinos és életvidám menyecske volt. Még akkor eléggé jól éltek, bár az igazgató már büntetésből került ide egy nagy vidéki városból. Kétéves házasok voltak és az asszony még hitt az ura fogadkozásának. Itt azonban még rosszabb lett a helyzet, mert az igazgatót elkeserítette az áthelyezése és inni kezdett.

Ha pedig iszik, asszonyféle nem maradhat tőle békén... Amelyik tanítónő nem akar szót fogadni neki, azt bajba keveri, feljelenti, elüldözi...

- Miért nem kértek vizsgálatot ellene?

- Volt már egynéhány vizsgálat, de ha lejönnek a kultusz emberei, nem találnak egyetlen tanút sem a viselt dolgaira, mert rettentő bosszúálló és mindenki fél tőle. A falu nagyjai pedig vele tartanak. Valami úton-módon kezükre tud járni és ő maga is meggazdagszik mellette. A vizsgálatok sohasem derítettek ki semmit és még bocsánatot is kértek tőle... Innen azonban nem kerül el soha, tanfelügyelő sem lesz belőle és ezzel tisztában van. Ott kárpótolja magát, ahol tudja. Amellett szerencsétlen, mert elég esze van hozzá, hogy tudja, hová züllött.

Nem igen látszott rajta, hogy szerencsétlen volna. Amikor vasárnap templomba ment a feleségével meg a kislányával: maga volt az eszményi családfő, a falu egyik vezetője és példaképe.

Az asszony egyszerű, finom, fekete kosztümöt viselt, kalappal. Hogy tisztára mosta az arcát: el lehetett hinni Káldor Gyuszinak, hogy nemrégiben még csinos lehetett. Szinte ma is annak lehetett volna mondani, ha nincs a szája mellett két keserű vonás, a szemében pedig a halálra üldözött vad kétségbeesése.

Az igazgató egyébként azzal tüntette ki az új tanítót, hogy gyanakodott rá a feleségével kapcsolatban. Gyakran állított be váratlanul és epés megjegyzéseket tett arra, hogy milyen feltűnően megjavult náluk a konyha mostanában.

Lélektanilag érdekes volt: a kutya, amely mindenkit elugat a széna mellől, holott ő maga nem eszik belőle. Emberileg azonban olyan dühítő volt a viselkedése, hogy Péter akárhányszor felugrott volna az asztal mellől, ha nem fél, hogy az asszony szenvedi meg önérzetes viselkedését. Néha kék folt volt a homlokán vagy a szeme alatt: ilyenkor azt mondta, hogy megbotlott a sötétben és beleverte magát a szekrény sarkába...

Így állt a helyzet, amikor a két idős tanítónő közül, akiket alighanem Zsófi asszony imádkozott ki a kultusztól, az egyik nyugalomba ment és Erzsébet érkezett meg helyette.

... Erzsébet, fényes-feketehajú, izmosan karcsú, kékszemű, okos és erős kislányom, te! Ó, te nyugalom, ó, te biztonság, ó, te boldogság! Salamon király erős asszonya!

Életet, halált, mindent Erzsébetért!

IV.

Az asztal körül ülők száma megnövekedett eggyel: Erzsébet az igazgatóéknál fog étkezni. Az idősebb tanítónő továbbra is a korcsmában ebédelt, a vacsoráját meg hazavitette. De fiatal lánynak, mondta atyai jóakarattal az igazgató úr, nem való a korcsma fertőzött légköre.

Mellesleg: a korcsma minden egyébnek volt mondható, csak éppen fertőzött légkörűnek nem. Barátságos, tágas konyha nyílott az utcaajtóból és a törzsvendégek ott étkeztek a jó melegben, a nagy konyhaasztal mellett, amelynél a nagykontyú, tiszta, kövér korcsmárosné elnökölt. A kislány szolgált fel, Sári. Rózsásbőrű, bociszemű, tizennyolcéves hajadon, Gyuszi titkos menyasszonya. A titkos menyasszonyságról csak a tisztelendő úr tudott, akinek Sári meggyónta a szerelmét, azonkívül a szomszédság, az egész falu és még három falu a környéken. Továbbá tudott róla a korcsmárosné is, a gazdag korcsmárosnak azonban nem mondták meg, mert ő pesti főpincérnek szánta a leányát és ha megtudta volna, hogy tanító felesége akar lenni: amilyen vérmes, kövér és hirtelenharagú ember volt, menten megütötte volna a szél.

Erzsébet tehát az igazgató asztalánál étkezett. Péter tudomásul vette, hogy kellemes asztalszomszédja van, egyébként azonban nem sokat törődött az újonnan jött tanítókisasszonnyal.

Éppen elég baja akadt saját magával gimnáziumi érettségi után ment a tanítói pályára, első sorban azért, mert nem volt elég pénze ahhoz, hogy egyetemre járjon. Szerette a gyermekeket és érdekelte a hivatása is, az eredmény azonban, amelyet elérhetett, elszomorította. A tanítványai rosszul táplált, fejlődésben visszamaradt gyerekek voltak; nem volt jó ruhájuk, fáztak a rongyaikban, amellett felnőttnek való gondok töltötték meg a fejüket. Nem figyeltek, nem is akartak okosodni; úgy fogták fel az iskolát - akár a szüleik - mint egyikét azoknak az értelmetlen hatósági intézkedéseknek, amelyek csak arravalók, hogy még nehezebbé tegyék a szegényember életét. Engedelmeskedtek, de meggyőződés nélkül és azzal a titkos szándékkal, hogy a felsőbbség minél kevesebb hasznát lássa a rájuk kényszerített munkának.

Péter előre látta, hogy ha így haladnak tovább a dolgok, ő is odajut majd, ahova sok falusi tanító: lemond minden álmáról és ambíciójáról; főhivatásának tekinti, hogy házat és telket szerezzen, a tanítványait pedig aszerint becsüli majd meg, hogy mennyit dolgoznak a kertjében. Esténként beül a korcsma „úri” szobájába, megiszik félliter bort a jegyző, a patikus, a református tanító meg a szövetkezeti üzletvezető társaságában, azután hazamegy és lefekszik, hogy másnap ugyanilyen szürke napra virradjon. Közben meghívják majd egy-egy lakodalomba, ahol jóakaratú lenézéssel kínálgatják és ahol be is rúg majd néhanapján.

Amikor ezt végiggondolta, olyan szilaj rémület rohanta meg, mintha sötétben járna és hirtelen vette volna észre, hogy mélység van a lába előtt. Menekülni szeretett volna, de hová?

Az írásba.

Egyelőre még visszautasította az igazgató fanyarul-nyájas hívogatását, hogy csatlakozzék a rendes esti korcsmázó társasághoz, ahonnan ő maga igen hangos kedvben szokott hazatérni. A hangos kedv azonban nem jelentett egyúttal derült hangulatot is: az igazgatóurat dühössé tette az ital, durván szidalmazta a feleségét, aki állati hűséggel, ébren várt rá, hogy levetkőztesse és felordította álmából a kisleányát is, akit nappal viszont újabban gyanús apai gyöngédséggel kezdett becézni.

Ha már a családjával végzett, akkor Péter került sorra. Bezörgetett az ablakon és bekiáltott, hogy miért ég a villany, holott az állam már amúgy sem akarja a számlát fizetni. Mi a nyavalyatörést tud csinálni Péter odabent késő éjszaka? Ha megtudja, hogy kémjelentést ír felőle a kultuszba, akkor összeroppantja a hátgerincét, mint egy macskáét!

A tanító ilyenkor eloltotta a lámpát - részeg embernek az Úristen is kitér -, de alig csendesedett el odaát minden, újra meggyújtotta és tovább írt.

Mit írt? Mindent. Furcsa, a rendestől eltérően egyáltalán nem egocentrikus napló keletkezett a tolla alatt. Leírta a falu alakjait, akikkel megismerkedett: az öreg plébánost, aki eleinte olyan lelkes papja volt a híveinek, hogy kerékpáron járta be a községeket, amelyek a plébániához tartoztak és a korcsmába vitte vasárnapi mise után asztalról asztalra a vallásos röpiratokat. Kinevették és gorombaságokat vágtak a fejéhez, de fel sem vette. Ami kifárasztotta: az a közömbösség volt. Hiába próbálkozott meg minden régi és minden „korszerű” módszerrel, a templomát továbbra is csak a fekete fejkendős öreg nénikék látogatták reggelenként, a gazdák pedig, ha vasárnap el is mentek sörözés előtt a misére, hangosan káromkodtak a papház előtt, gyűlölték egymást, lenézték a szegényebbeket, a párbérszedőre pedig ráuszították a kutyákat...

Vigasztalan és reménytelen magánosságában nagy vigasztalást küldött neki az Úr: meghalt a kastély kissé hajbókos kegyura és ráhagyta legféltettebb kincsét, egy csillagászati távcsövet. Amikor a keserű napra ráborult az este - a legkeserűbbre is ráborul - a tisztelendő felment a padlására, amelynek egyik ablakán kidugta a nagy távcsövet, nézte a csillagokat és feljegyezte a tapasztalatait. A börtönben ülőnek az is könnyebbség, ha felkapaszkodhat a rácsos ablakra és kinézhet egy boldogabb és szabadabb világba...

Mindenki unalmas volt ebben a faluban és mégis mindenki érdekes. A patikus, aki minden este elitta az eszét és már kezdődő vízibetegsége volt: sovány felsőteste alatt nagy, gömbölyű has ugrott ki, az arca pedig olyan sárga volt, mint az éretlen citrom. Már elfelejtette minden tudományát, nem értette meg a recepteket és a felesége dolgozott helyette: ő húsz év alatt megtanulta az ura mesterségét és most diploma nélkül, de csalhatatlan biztonsággal keverte az orvosságokat. A falusiak elnézően vették tudomásul a patikus emberi gyöngeségét és a gyógyszertár forgalma semmivel sem csappant meg. Baj csak olyankor volt néha, amikor a gyógyszerész kijózanodott és maga is beállt a pult mögé. Az asszony ilyenkor óvatosan elszedte az elkészített orvosságos üvegeket és a porokat és maga kevert újakat helyettük...

Afrikát járt utazók mondják, hogy egyes néger törzseknél minden faluban van egy „széplány”, aki a falu vitathatatlan szépségkirálynője. A magas ranggal azonban kötelességek járnak; az ő kötelessége az, hogy egyetlen epekedést se hagyjon kielégítetlenül.

Ebben a faluban az egyik községi írnok felesége volt a „széplány”. Tagadhatatlanul csinos asszony volt, telt babaarcú, amellett karcsú és széplábú. A férfiismerőseit meghívta feketekávéra, amíg az ura a vendéglőben volt és minden új látogatójának lekötelező bizalmassággal beszélte el, hogy az ő vérmérséklete izzó, mint a tűz, az ura pedig, szegény...

Lehetetlen volt meg nem érteni és udvariatlanság lett volna visszautasítani. Azon sem kellett sokat törnie a fejét annak, akit kitüntetett, hogy milyen figyelmességgel viszonozza a jóságát - amióta a föníciaiak feltalálták azokat a fémből készült, kerek érmecskéket, amelyeket később pénznek neveztek el: ez a kérdés nem volt probléma.

A gyanútlan férjet a falu előkelőségei letegezték, cigarettával halmozták el, sajnálták és keresethez juttatták. Péternek az volt a sejtelme, hogy a házaspár nagyon is jól érti egymást: egy kis cinizmus és egy kis erkölcstelenség árán megszedik magukat és végeredményben ők nézik le azokat, akik azt hiszik, hogy joguk van őket lenézni. Ez is néger erkölcs: „ez az idegen hülye és sok a pénze, tehát a Nagy Szellem egyenesen a mi számunkra teremtette”.

Sok a faluban a süketnéma, a csonkaujjú, a vízfejű és egyéb testihibás. Ez azért van, mert a rokonság egymás között házasodik - mezalliánsz-számba megy, ha akár kevésbé tekintélyes családból, akár más faluból hoz valaki feleséget. Ezért ugyanaz a vezetékneve a korcsmárosnak, a borbélynak, az asztalosnak és a suszternak. A törvénytelen gyermekek között egyébként - ezt suttogják a beavatottak - édes testvérek gyermekei is előfordulnak...

Miért jegyezte fel a megfigyeléseit? Időtöltésből, azért, hogy el ne felejtse; hogy valamikor, öreg falusi tanító korában hasznukat vehesse a tapasztalatainak? Eleinte azt hitte, hogy igen. Később azt gondolta, szeme előtt kell maradnia ennek a dokumentumnak, hogy eléggé lelkes, eléggé erős és eléggé céltudatos maradhasson nemzetnevelő munkájában. Kell, hogy állandóan égessék a lelkét ezek az egyszerű, mindennapi rémségek, amelyeket észre sem vett az, aki régen megszokta - vagy ha észrevette, azt mondta rá, hogy ez mindig így volt és mindig így lesz.