Maren Uthaug

A világítótorony

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-25-8

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maren Uthaug: Hvor der er fugle (Lindhardt og Ringhof, 2018)

Copyright © 2017, Maren Uthaug

Published by arrangement with Copenhagen Literary Agency

All rights reserved

Hungarian translation © Gábor Attila Csúr, 2022

A bibliaidézeteket a Magyar Bibliatársulat 2014-ben kiadott revideált új fordítású Bibliája (RÚF 2014) alapján közöljük.

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

Támogató:

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Contents

Prológus

JOHAN

1937

DARLING

1937

1949, Trondheim

MARIE

1937

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Utószó

Turidnak és Solveignak.

Köszönöm a történeteiteket.

Kjeungskjær világítótorony.

Elhelyezkedés: 63° 43,6' N 9° 31,9' Ø, Ørland község.

Átadás éve: 1880.

Vörös téglás toronyépület, 20,6 méter közepes vízállásnál.

Látótávolság: 13,1 tengeri mérföld.

Üzemidő: július 21-től május 16-ig.

Prológus

Kjeungskjær világítótorony, 1920

Már régóta nem volt egy tiszta pillanata. Minden gondolata elveszett a ránehezedő sűrű ködben. Talán ugyanez a köd lepte el a tornyot is. Aznap viszont Lassen világosan tudta, hogy mit akar. Egészen felvidult tőle. Korábban azt hitte, hogy majd hozzászokik az egyedülléthez itt a világítótoronyban, és ahhoz is, hogy felesége nincs többé. Huszonegy évig éltek együtt a zátonyon. Gyerekük nem született, de volt több kutyájuk is. Egymás után pusztultak el mind. Az utolsó mindig mellette ült a toronyban, csak a nagy nyári melegben húzódott rendszerint a pincébe. Lassen lejjebb szerelte a kilincset, hogy a kutya mindkét oldalról ki tudja nyitni az ajtót.

Felesége halála után a férfi az állaton kívül senkivel sem beszélt. A szárazföldtől és egyben a faluközösségtől két mérföld választotta el. Nem mintha sokan éltek volna Uthaugban, a település lakossága a gyerekekkel együtt mindössze száz fő lehetett. Persze rengeteg ismeretlen heringhalász is megfordult arrafelé, akik a munka miatt érkeztek oda. A helyiek meg voltak róla győződve, hogy egész Norvégia irigyli őket a környező vizek gazdag heringállománya miatt. Amikor erre terelődött a szó, Lassen rendszerint csak hallgatott, mert nem a környékről származott.

Nem csak az esze forgott lassabban az utóbbi időben, a mozdulatai is lomhábbak lettek. A pincétől a toronyig vezető út kétszer annyi ideig tartott, mint alig néhány évvel azelőtt. Még arra sem futott az erejéből, hogy számolja a lépcsőfokokat, így sokszor megesett, hogy elbotlott az utolsóban. Máskor meg többet lépett a kelleténél. Térde idővel kisebesedett, és a tenyerét horzsolások borították. Felesége kinevette volna, sőt meglehet, hogy még ki is gúnyolta volna figyelmetlenségéért. De ő már nem törődött semmivel.

Színültig töltötte a lámpát petróleummal. A folyadék lecsorgott a tartály oldalán. Lassen először belülről tisztította meg az ablakokat, hogy ne álljon semmi a fény útjába. Azután az ajtóra akasztott ronggyal a kezében kilépett a körerkélyre, és a ferde léceken egyensúlyozva letörölgette az ablakokra ragadt tengeri habot. Csak azért, mert ő hamarosan meghal, nem kell minden tengerésznek ugyanerre a sorsra jutnia.

Amikor visszatért a toronyba, mintegy búcsúzóul megpaskolta a plafonról lógó, keményre száradt tűcsőrű csukát, amely kisebb-nagyobb kilengéseivel hosszú éveken át mutatta a mindenkori széljárást és a lökések erősségét. Már nem számított, hogy milyen időt hoz a másnap.

Lassen ekkor egy kissé erőre kapott, és egy lendülettel leszaladt a lépcsőn. Magához hívta a kutyát, aki kedvelt alvóhelyén, a pince sziklás padlóján feküdt, és kiléptek a torony ajtaján. Az állat lustán emelte orrát egy hínárcsomóhoz, ahonnan egy apró rák sietve menekült odébb. Egy csapat madár húzott el fölöttük. Tudták, hogy nem biztonságos leszállni a szigetre.

A dagály egyre magasabbra emelkedett, és már félig ellepte a zátonyt. Lassen a meleg nyári napokra gondolt, amikor feleségével a tengerben fürödtek és a sziklás parton napoztak. Egyébként nem volt könnyű dolga, ha be akarta csalogatni a vízbe az asszonyt. A legutóbbi nyáron egyszer sem melegedett fel igazán a tenger, és Lassennek nem volt kedve egyedül kifeküdni a partra.

Már csak pár órát kellett várni, hogy a teljes sziget víz alá kerüljön, és a hullámok a torony oldalát nyaldossák. Lassen eltávolodott az épülettől, amilyen messzire csak lehetett, majd megfordult, és szemügyre vette a vörös falakat, amelyek büszkén nyújtóztak a kék ég felé. Mindig is szerette ezt a világítótornyot. Tekintete sorra végigsiklott az éleken. Egy, kettő, három, négy. A szárazföld felé néző oldalakat is megszámolta, pedig azokat innen nem láthatta. Öt, hat, hét, nyolc. Az egyetlen nyolcszögletű világítótorony egész Norvégiában. Erről azért nem volt maradéktalanul meggyőződve, de ha elvétve idetévedt egy-egy ismeretlen, mindig eldicsekedett vele. A torony körül ő döntött, és az itt kifogott heringet mindenki megtarthatta magának.

Mély levegőt vett. Cselekednie kell, mielőtt újra leszáll a köd. Magához hívta a kutyát. A pince faláról leemelt egy hosszú kötelet, majd egy fekete zászlót is, amely a polcon hevert a norvég lobogó mellett. Összehajtotta és a hóna alá szorította, miközben a kutya farkcsóválva figyelte.

– Gyere – szólalt meg Lassen. Az állat izgatottan követte. Tulajdonképpen megkímélhetné, hiszen még kölyök, jó pár év van előtte, torpant meg Lassen a toronyszoba ajtaja előtt. Amint meglátják a fekete zászlót, pillanatok alatt ideérnek Uthaugból. Motoros csónakkal nem több mint tíz perc, evezővel talán fél óra. A kutyának mindössze néhány órát kellene egyedül töltenie. Persze csak akkor, ha még napnyugta előtt észreveszik a zászlót. Máskülönben nem észlelnének semmit azon kívül, hogy éjjel három óra körül kialszik a lámpa, mert leégett a petróleum. Ha még ez sem tűnne fel, másnap bármikor szemet szúrhat valakinek a fekete jelzés. Meg sem éhezne, mire rátalálnának. Az állat esdeklőn gazdájára emelte tekintetét. Lassen lehajolt, és megölelte. Nyilvánvaló volt, hogy vele akart tartani, akárhová is megy.

Lassen felemelte a pálinkás üveget a lámpa mellől, és a palack száját az ajka elé illesztette. Tudta, hogy üres, de a szaggal is beérte.

A zászló fürgén felszaladt a rúdon, és vidáman lobogott a szélben. Lassen aznap húzta fel először életében. Amikor a zsineg már nem engedett, a végét az alsó kampóhoz rögzítette. Még utoljára ellenőrizte, hogy az ablakokra sehol sem verődött vízpermet vagy madárpiszok, majd belépett az ajtón. Megragadta a kutyát, és a nyaka köré tekerte a kötelet. Az állat engedelmesen tűrte, bízott abban, hogy jót akar neki. Lassen vitorlás hurkot kötött a végére, a maradékot pedig átvetette a plafongerendán, aztán hangos nyögéssel rántott egyet rajta. A kutya nyüszített és rugdalt, ugatni akart, de nem kapott levegőt. Segítséget remélve, szomorúan nézett gazdájára. A férfi egészen addig üvöltött, amíg az állat szemében ki nem hunyt a fény. Ekkor lassan leengedte, és hagyta, hogy puhán elterüljön a fapadlón. A cipője orrával óvatosan hozzáért. Nem mozdult.

Lassen röviden átgondolta, hol takarná el legkevésbé a lámpát. Végül a szárazföld felőli oldalon dobta fel a gerendára a kötelet, és felállt a székre. Tekintete végigsiklott a horizonton. Becsukta a szemét, és lábával kilökte maga alól a széket, amely nagy robajjal eldőlt. Zihálás és kétségbeesett rúgkapálás zaja visszhangzott a helyiségben.

Nemsokára már csak a hullámok hangját lehetett hallani, amint egyre magasabbra kúsznak a sziklákon, hogy rövid időn belül lassan, de biztosan körülöleljék a világítótornyot.

Egy tengeri madár repült el az ablak előtt. Ürüléke majdnem az üvegnek csapódott, de mellétalált. Éles rikoltását elnyelte a tenger morajlása, ahogy egyre távolabb suhant a part felé.

JOHAN

Kjeungskjær világítótorony, 1936

Johan lepillantott a világítótorony tetejéről. A fia megint odakint állt a szélben, és hangosan bőgött. Ma legalább volt rajta ruha. Johan a fejét csóválta. Ha valaki, hát ő tudta, hogy hiába üvöltene neki. Különösen itt a zátonyon, ahol csak a szájába csapnának a habok. Johan már az idejét sem tudta, mikor kiabált legutóbb. Utoljára akkor, amikor Hannah a parton várt rá. A lány egyik keze a fattyúét, a másik a bőröndöt szorította. Johan a zseblámpa morzejeleivel próbálta megüzenni, hogy képtelen rá. De a zokogás miatt túl sok hibát ejtett. A hosszú jelek túl hosszúra sikerültek, mert Johannak időnként meg kellett törölnie az orrát, a rövidekből meg egyenetlen villogás lett, mintha a rázkódás ritmusát követték volna. Kénytelen volt többször is elölről kezdeni. Nem így képzelte el az életét.

Fogalma sem volt, hogy Hannah vajon észrevette-e a jeleit. Nem érkezett válasz, annak ellenére sem, hogy gyakran üzentek egymásnak a lámpával, amikor távol voltak egymástól. Johan azóta nem hallott Hannah-ról. A kislányt megtalálták a nővérénél, Hannah hollétéről viszont senki nem tudott semmit.

– Az ilyen fajta bárkivel összeáll – mondogatták a legtöbben. Mégis jó néhányan a keresésére indultak, mint minden olyan esetben, amikor valakiről azt hitték, hogy a tengerbe veszett.

Johan már tizenkét éve próbált a nyomára bukkanni. Persze csak ha az időjárás engedte. Képtelen volt szabadulni a gondolattól, hogy az egész az ő hibája. Cserbenhagyta Hannah-t, aki kétségbeesésében végül a tengerbe vetette magát.

Hét éve voltak házasok Marie-val, amikor a lány eltűnt. Feleségét akkor még érdekelte, hogy hol van, és mit csinál. Johan azzal áltatta, hogy pehelyrécetollat gyűjt a parton az új párnákhoz. Annyi toll gyűlt össze a hosszú évek alatt, hogy a paplanokat és a matracokat is megtölthették velük. De mindez már régen történt. El kellene engednie. Néha úgy érezte, hogy életének harmincnégy évéből egyetlen emlék maradt meg: az este, amikor Hannah-nak nyoma veszett.

Johan a torony korlátjának dőlve figyelte Valdemart, aki kötelét rángatva bőgött, és vágyakozva nézte a szárazföldet. A hullámok zaja többnyire elnyomta a fiú hangját, mielőtt Johanhoz ért volna. Bosszantotta, hogy Valdemart ennyi idősen is ki kell kötni. Csak addig akarták használni a pányvát, amíg a gyerekek még kicsik voltak, nehogy az erős szél a tengerbe lökje őket. Azonban Valdemart más okból is kötélen kellett tartani.

Marie megpróbálta kijárni a községnél, hogy húzzanak hálót a zátony köré, de nem járt sikerrel. Nem tett volna jót a látványnak, hiszen a tenger felől érkezők elsőként a világítótornyot látták meg. Marie bosszankodott, Johan viszont tisztában volt azzal, hogy Ørland községnek, és különösen Uthaugnak a legjobb oldalát kell mutatnia, mert gyakran érkeztek ide külföldi hajók.

Johan látta, amint Darling kilép az ajtón, összehúzza magán a kendőt és megborzong a szélben. Sosem feledkezett meg az öccséről, pontosan tudta, hogy mikor kell bevinni a dagály elől. Megsimogatta a hátát, ahogyan a fiú szerette, majd leoldozta a kötélről és kedvesen a torony felé kezdte terelni. Valdemar szófogadón kullogott nővére után, aki bizonyára csak azért tűnt magasabbnak nála, mert a fiú sosem húzta ki magát. Amúgy Darling sem volt kifejezetten nyúlánk alkat, és mivel már elmúlt tizenhat, aligha lehetett arra számítani, hogy magasabbra nő. Szerencsére senkinek nem tűnt fel, hogy milyen alacsony. A helyiek szerint szép lány volt. Johan nem foglalkozott vele, neki Darling ugyanaz az idegesítő, taknyos kölyök maradt, és ezen a kora sem változtatott. Egyszer elcsípte, ahogy a bolt előtt a falu öregjei róla pusmognak.

– Nála szebbet keresve sem találunk Ørlandon – suttogták. Johan akkor még nem jött rá, hogy kiről beszélnek. Hájas csettintett a nyelvével, és előre-hátra ringatta a csípőjét. Egy társa oldalba könyökölte, amikor észrevették, hogy Johan feléjük közeledik. A többiek zavartan bámulták a földet, Hájas viszont megjegyezte, hogy Johannak büszkének kellene lennie a csinos lányára. Mindenki tudta róla, mekkora nőcsábász. Amennyi pénze volt, meg is engedhette magának. Johan megvonta a vállát, és elindult hazafelé.

A vacsoraasztalnál Darlingot figyelte, aki olyan mohón tömte magába a heringet, hogy a vaj lecsorgott a szája szélén az álláig. Talán igazuk volt az öregeknek. Tulajdonképpen egészen helyes lány, gondolta, és lesütötte a szemét, amikor tekintetük találkozott.

Amikor Marie felszólt neki a konyhából, Johan még ellenőrizte, hogy rendesen ég-e az olaj. Az ősz beköszöntével már vacsoraidőben meg kellett gyújtani a lámpát a hajósoknak. Lenyomta a kilincset a lábával, és kirúgta az ajtót. Már régen leszokott arról, hogy dühöngjön, amiért ilyen alacsonyra szerelték a zárat. Szokásához híven megszámolta a fokokat. Összesen negyvenhét. A maradék hat lépcső már a pincébe vezetett.

– Üljetek asztalhoz – kérte Marie, és letett egy tálat a földre Valdemar elé. A fiú elhelyezkedett a rövid szőnyegen, és maga alá húzta a lábát. A szülők régen lemondtak arról, hogy velük vacsorázzon az asztalnál ülve.

– Elfogyott minden zöldség itthon – sóhajtott Marie. – Isten tudja, mit tudok majd belediktálni a télen – nézte aggódva Valdemart, aki már nekikezdett a salátának.

– Tudod, előbb imádkozunk – szólt rá az anyja, mire a fiú abbahagyta az evést, és bocsánatkérőn felpillantott. Marie megsimogatta a fejét, majd behúzta a székét. Johan megfogta az asztalnál ülők kezét, és behunyt szemmel hálát mondott a főtt halért és a krumpliért. Darling hüvelykujjával lassan végigsimított a tenyerén, amire válaszul apja visszahúzta a kezét.

– Ámen – fejezte be Marie, és rájuk mosolygott.

Johan még mindig nem szokta meg teljesen a falu látványát a szigetről. Gyerekkorában mindig a másik oldalról kémlelte a tengert, és a jövőről álmodozott. Persze hallott történeteket a toronyról és az ott lakókról, de sosem gondolta volna, hogy egy nap ő áll majd kint a zátonyon a szárazföld felé fordulva.

Arról álmodozott, hogy egyszer elutazik messzire, és ismeretlen tájakon fog barangolni, ahonnan smaragdokkal és különleges fűszerekkel tér haza. Johan csak azért engedte meg magának a gyermeteg ábrándozást, mert mindvégig tudta, hogy apja halála után neki kell átvennie a gazdaságot. Nem mintha nagy lett volna a birtok, de egy családot eltartott. Jó helyen terült el a földjük Ørlandon, Uthaug legjobb részén, csakúgy, mint Hájas birtoka. Nyaranta magasan állt a kalász, és a termés mindig bőséges volt. Tudta, hogy nemsokára ő lesz az, aki tavasszal elveti a szemeket, ősszel pedig betakarítja a gabonát. Figyelemmel kíséri majd a tehénborjak születését, felhizlalja, aztán levágja őket. Igaz, kisfiúként mindig sírva fakadt, amikor megjelent a böllér. Apja ingerülten vetette oda, hogy szedje össze magát, és hagyja abba a bőgést, elvégre nem lány. Johan ilyenkor beszaladt az anyjához, aki mindig tárt karokkal fogadta.

Egy este meghallotta, hogy az apja azt mondja róla, hogy túl érzékeny lélek a paraszti sorhoz, és túlságosan kötődik az állatokhoz. A fiú érezte a bosszúságot az apja hangjában. Anyja a védelmébe vette, és azt válaszolta, hogy csak szüksége van még néhány évre, és majd az idő megedzi. Amikor az apa kiment az istállóba, az asszony felzokogott. Johan úgy döntött, hogy összeszedi magát.

Karácsonykor ismét eljött a vágás ideje. Johan megfogadta, hogy akármi történik, és akárhogyan is bírja, nem fog elfutni. Már esteledett, amikor a böllér megérkezett. Reggel óta talpon volt. Köszönet gyanánt minden háznál kapott egy italt, amitől a tekintete zavarossá vált, kalapácsot tartó keze pedig elnehezült.

Johan dermedten nézte, hogyan pusztul el kínok között a két borjú, akiket látott megszületni, akikkel együtt játszott, és akiket megvigasztalt, amikor az anyjuk után bőgtek. Az elsőt a szeme felett találta el. A borjú már nem látott, de még élt. A harmadik próbálkozásnál a böllér elvesztette az egyensúlyát, és a kalapács feje Johan vállának ütődött. Miután végre sikerült homlokon találni, az állat térdre rogyott. A férfi előkapta a kést, és gyors mozdulattal elvágta a jószág torkát.

– Ezzel megvolnánk – mondta fújtatva.

Johan elkezdett hátrálni. Utolsó lépésével véletlenül felborította a vödröt, amelybe a böllér a vért akarta felfogni.

– Hozd már ide azt a vödröt! – üvöltötte a férfi, hogy csak úgy fröcsögött a nyál a szájából. – Igyekezz!

Johan futásnak eredt, de még hallotta, ahogy apja szitkozódik a háta mögött. Egészen addig visszatartotta a könnyeit, amíg el nem bújt a szalmakazal mögé, és csak akkor ment be, amikor már kissé megnyugodott.

Fél évvel később újra eljött a böllér. Az apa Johannak adta a kötelet, aki nehéz szívvel húzta maga után a borjút. Biztos volt benne, hogy apja észrevette, amikor alsó ajka megremegett, mégis megdicsérte őt utána.

– Ilyen az élet, fiam. Nekünk is túl kell élni valahogy – veregette meg Johan vállát.

Tizennégy évesen már egyedül ment a borjakért. Éppúgy, mint apja, megállt a tanyaudvar közepén, mosolyt erőltetett az arcára, és odaintett anyjának, aki a konyhából figyelte. Az asszony visszaintegetett, és lerítt róla, hogy büszke a fiára. Johan régóta nem látta sírni. Elhatározta, hogy legközelebb önként jelentkezik a böllérnél, hogy elvágja az állat torkát.

Ám a következő évben a terményárak akkorát zuhantak, hogy a tanyát kényszerárverésre kellett bocsátani, így Johan terve meghiúsult. A ház, amely már két nemzedék óta az övék volt, odalett.

– Legalább nem kellett elköltöznünk – próbálta vigasztalni az asszony a férjét, amikor az árverés után a konyhában kávéztak. Rengetegen kerültek hasonló helyzetbe, így a bank engedélyezte, hogy a család visszabérelje a lakóházat. Viszont az állatokat és az istállót már átvették az új tulajdonosok.

– De ez már nem ugyanaz – válaszolta az apa, majd bement a szobába és végignyúlt az ágyon. Johan előtte egyszer sem látta apját napközben lefeküdni.

Ahogy teltek a napok, Johan apjára egyre kevésbé lehetett ráismerni. Johan nemrég töltötte be a tizenötöt, és az iskolaév is akkor ért véget. A szülők örültek volna, ha a mezőgazdasági szakközépiskolában folytatja a tanulmányait, de aztán máshogy alakult. A tengerparton a szűkös idők ellenére friss munkaerőre volt szükség, és Johant felvették rakodómunkásnak. A kikötőből kellett a móló végébe köveket cipelnie. Noha a fizetése alig volt elég valamire, Johan mégis mindig büszkén vitte haza anyjának a borítékot hó elején.

Egy szombati napon ellátogatott hozzájuk a helyi lelkész. Sokan kedvelték a faluban, úgy hírlett, hogy idősekkel és fiatalokkal egyaránt könnyen megtalálja a közös hangot. Az anya szólt a férjének, aztán kávéval kínálta a vendéget, és a gyerekei felől érdeklődött.

– Marie is végzős idén, nem igaz?

– Majd egy év múlva – felelte a lelkész, és mesélt még egy kicsit a lányról. A fiáról viszont hallgatott. Rossz híre volt a környéken. Amióta Johan ismerte, a lelkész özvegyként élt, ezért is nézte el a falu a fiú csínytevéseit, amikor kisebb volt. De azóta már felnőtt, és a helyieknek fogytán volt a türelmük.

Marie egészen más természet volt. Egy vagy két évvel lehetett fiatalabb Johannál. Noha az utolsó évben ugyanabban az osztályteremben voltak óráik, Johan sosem fordult oda hozzá. Marie mindig frissen vasalt ruhában jelent meg, az első sorban foglalt helyet, és egyenes derékkal ült a padban. Ritkán szólalt meg, és úgy tűnt, hogy csak a tanulás érdekli.

A lelkész a hogylétük felől érdeklődött. Városban nőtt fel, ezért választékosabban fejezte ki magát, mint az uthaugiak, sőt, egész Ørlandon nem beszélt így senki. Az apa kitérően válaszolt, amitől Johan arcán ideges rángás futott végig.

– Igaz a hír, miszerint ritka vendég az öröm maguknál? – firtatta a lelkész. A megjegyzésre az apa a homlokát ráncolta, az asszony pedig felpattant, és kezében az üres tállal kisietett a konyhába. A tiszteletes letette a csészét, udvariasan nemet mondott az újabb adag süteményre, majd felajánlott egy állást az apának az egyházközség temetőjében. A házigazda megköszönte a kedves gesztust, és rábólintott az ajánlatra. Johan viszont érezte, hogy apja, aki azelőtt egy teljes gazdaságért felelt, megalázónak tartja, hogy a temetkezési vállalkozó kifutófiúja legyen.

A munka már másnap elkezdődött. Az apa korán reggel, üres gyomorral ült fel a kerékpárra. Felesége és fia az ablakból figyelték, ahogy mereven maga elé nézve elindul az úton.

Nem bírta sokáig. Éppen egy trondheimi asszony sírját ásták, akinek az utolsó kérése az volt, hogy szülőföldjén, Ørlandon temessék el, amikor összeesett. Majdnem elkészültek a gödörrel, alig néhány lapátnyi föld volt már csak hátra.

Az orvos szerint azonnal meghalt. Amikor Johan odaért a biciklivel a templomhoz, megpillantotta a fészer előtt az ásó darabjait. Apja estében kettétörte a nyelét. Johan bement, hogy felvegye apja utolsó bérét a temetőszolgánál, amiből anyjával ki akarták fizetni a szertartást.

– Egyszerűbb lett volna, ha otthagyjuk a sírban és eltemetjük. A trondheimi hölgynek meg ástunk volna egy másikat – magyarázta a temetőszolga az új beosztottnak, majd mindketten felnevettek. – Ehelyett hárman kellett kiemelnünk a szerencsétlent, hogy átvigyük a halottasházba.

Johan sarkon fordult, és otthagyta őket. Csípte a szemét a könny, és sűrűn pislogott, nehogy elsírja magát. Egyenesen nekiment Marie-nak, aki éppen akkor lépett be a kapun a temetőbe, és kiverte a virágcsokrot a lány kezéből.

– Nézz már a lábad elé! – förmedt rá Marie, de amikor meglátta Johan arcát, megenyhült. – Valami baj van? – kérdezte.

A fiú kitért az útjából, és futásnak eredt. A lelkészlak udvarán a libák hangosan gágogtak utána, mint akik rajta nevetnek.

Otthon azt hazudta, hogy nem kapott semmit. Anyja nem lett dühös, csak a könnyeit hullatta némán. Johan jobban örült volna, ha inkább kiabál vele.

A temetést végül a szomszédok adományaiból tudták kifizetni. Nem sokkal később a lelkész felajánlotta Johan anyjának, hogy legyen bejárónő a parókián. Arról senki sem beszélt, hogy az asszony keze minden nappal egyre görcsösebben markolta a rongyot, és szinte alig bírta tartani. De legalább Johan szűkös jövedelmével együtt megkeresték a napi betevőre és a bérleti díjra valót.

– Kész szerencse, hogy a lakóházat megtarthattuk. Képtelen lennék itt hagyni – sóhajtott az anya fátyolos tekintettel. Bár az otthonuk már nem volt a régi, Johan végleg letett arról, hogy felvesse a költözés ötletét. Több műszakot is vállalt a kikötőben, és elcipelte, amit csak kellett, hogy kímélje anyja kezét, aki csak néhány óráig dolgozott délelőttönként a lelkésznél. Akár megállás nélkül is robotolt volna, csak hogy az asszony ne veszítse el azt, ami még megmaradt a méltóságából. Az állandó zokogástól amúgy sem lehetett megmaradni otthon. Johan korán indult munkába, és csak késő este ért haza, fájós háttal, az egész napi fáradtsággal a testében.

– Jólelkű gyerek vagy. Nem is tudom, mihez is kezdenék nélküled – hálálkodott az anya.

– Örömmel teszem.

Johan esténként mély, álomtalan alvásba zuhant.

Johan lassan betöltötte a tizenhetet. Egyre gyakrabban számolta a perceket a kikötőben a következő pihenőig. Egy kora júniusi napon a kikötőparton ült és a tengert kémlelte. Egy hajó éppen akkor érkezett meg a Lofoten-szigetcsoportról. Johan nekidőlt a kikötőépület falának, és a vizet bámulta. Amikor tekintete a világítótoronyhoz ért, egy pillanatra elgondolkodott. Az idős toronyőr felesége azokban a napokban halt meg. A rossz nyelvek szerint a férje végzett vele, de persze biztosan a kora vitte el. Munka közben Johan gyakran látta, ahogy a toronyőr kiköt a parton, kihúzza a csónakot a vízből, és elindul a kikötő felé. Visszahúzódó ember benyomását keltette. Időnként megtorpant, hogy körbenézzen, mint aki meg akar bizonyosodni arról, hogy most nem a zátonyon van, ahol csak pár lépést lehetett egy irányban megtenni.

Johan szemhéjai leereszkedtek, és arcát az ég felé fordította. Idejét sem tudta, hogy mikor melengette utoljára napsütés a homlokát. Arra gondolt, hogy ebben az évben talán még nem is volt felhőtlen az égbolt.

– Szia – szólalt meg mellette valaki.

Johan összerezzent, amikor a lány letelepedett mellé, és ösztönösen arrébb húzódott. Nem akarta megbántani, de feszélyezte a közelsége.

– Én csak a rakományra várok, nekem kell majd kipakolnom – motyogta Johan maga elé, és a hajó felé mutatott. Sosem beszéltek egymással, de annyit azért tudott, hogy a lányt Hannah-nak hívják, úgy tizennyolc éves, és egy évfolyammal felette járt iskolába. Nem mindennapi szépség volt, és Johan gondolatai nem egyszer kalandoztak a lány körül a hálószoba sötétjében.

– Minden nap itt dolgozol?

Johan bólintott, aztán felállt. A hajó befutott, és éppen akkor rakták ki a partra a hidat.

– Segíthetek? – ajánlkozott Hannah.

Felváltva hordták ki a partra a zsákokat és a rekeszeket. Johan alig akart hinni a szemének, amikor a lány felemelt egy-egy súlyos csomagot.

– Nem akármilyen asszonykát találtál magadnak – röhögtek a matrózok, akik velük együtt cipekedtek. Johan zavartan mosolygott, mert ő is furcsának érezte a helyzetet. Hannah viszont teli szájjal nevetett, és szemlátomást nem bánta, hogy mindenki őt nézi.

Az utolsó zsák után leültek a mólóra, és a hátukat a falnak döntötték.

– Nem ugyanabba az iskolába jártunk? – kérdezte a lány.

– De igen.

– Hogy kikupálódtál! – könyökölte vigyorogva oldalba Johant. – Hány éves vagy?

– Tizenhét.

– Idősebbnek gondoltalak.

– Köszi – felelte tétován Johan.

– Szerinted a toronyőr ölte meg a feleségét? – biccentett a sziget felé.

– Nem hiszem…

– Én sem.

– Én sem – visszhangozta Johan, de hamar ráeszmélt, hogy ostobaság volt elismételni a lány szavait.

– Gyere – állt fel hirtelen Hannah, és kézen fogva felhúzta Johant a földről. – Mutatok valamit.

Mivel a másik irányba nézett, nem vette észre, hogy az érintéstől a fiú fülig elvörösödött. Hannah elindult a csónakház felé. Johan félszegen követte, mint aki nem tudja, mit kezdjen magával. A madarakat nézte az épület tetején.

– Nem maradhatok sokáig, rakodnom kell a kikötőben.

– Ne butáskodj – nevetett a lány. Johan szorongva pillantott az iroda felé.

Hannah kikattintotta az elrozsdásodott lakatot, és magával rántotta a fiút a csónakházba. Elvonszolta a leghátsó sarokig, aztán ledobta magát az ott heverő zsákokra.

– Csókolóztál már lánnyal? – kérdezte.

Johan esetlenül leült mellé, és megrázta a fejét. Fogalma sem volt, mit kellett volna tennie, amikor Hannah előredőlt és megcsókolta. Az ablakra tévedt a tekintete. Az üveget friss madárürülék csúfította. A lány újra megcsókolta. Johan ügyetlenül átkarolta, mire Hannah az ajkai közé préselte a nyelvét.

Évekkel később, a toronyszoba magányában is fel tudta idézni a bizsergést az ujjbegyeiben, amelyet akkor tapasztalt először. Hannah végighúzta a lábán a fiú kezét, egészen odáig, ahol a combtövek egy nedves foltban összeértek. A hosszú hajszálak Johan orrát cirógatták. Friss levegő és hínár szaga áradt belőlük, és a fiú lelki szemei előtt megjelent a kikötő. Fázott a nyaka, bizonyára a huzat miatt. Azontúl valahányszor megcsapta az orrát a tenger illata, tudatosan el kellett terelnie a gondolatait, nehogy merevedése legyen.

Jóformán teljesen tapasztalatlan volt, annyit azonban mégis tudott, hogy a jól nevelt lányok nem így viselkednek. Hannah már az első alkalommal megengedte, hogy behatoljon. Johan egész testét robbanásszerű érzés járta át.

– Úgy festesz, mint aki élvezte – kuncogott a lány, és beletúrt a hajába. Másik kezével a lába közé nyúlt, és megtörölte magát. Alaposan szemügyre vette a tenyerét, aztán gondterhelt arccal megismételte a mozdulatsort.

– Szerinted véres? – dugta a kezét a fiú orra alá. Johan alaposan megvizsgálta, de nem látott semmit. Mint aki nem is emlékszik korábbi tétovázására, magabiztosan megcsókolta Hannah-t.

Megbeszélték, hogy másnap munka után újra találkoznak. Azonban Johan hiába várt rá a kikötőben. Miközben a kavicsokat dobálta a vízbe, egyre csak nőtt benne a csalódottság. Bő egy óra elteltével elindult hazafelé. Otthon azt hazudta, hogy túlóráznia kellett a kikötőben.

– Én meg azt hittem, hogy történt veled valami – sóhajtott megkönnyebbülten az asszony, és a kezét tördelte.

A lány a második és a harmadik napon sem bukkant fel. A negyedik napon Johan eldöntötte, hogy nem fog fölöslegesen várni. Már megfordult, amikor Hannah alakja feltűnt a távolban.

– Szia – futott felé a lány lobogó hajjal, és már messziről integetett. – Egészen kimelegedtem – ült le mellé lihegve. Az előző napokról nem szólt semmit, és Johan sem firtatta a dolgot.

Minden úgy történt, mint legutóbb. Néhány nappal később megint találkoztak. Már nem beszéltek meg újabb időpontot. Johan legtöbbször csak várt, néha hiába, máskor viszont szerencséje volt. Ha fölöslegesen ácsorgott a parton, megpróbálta valahogyan elütni az időt, nehogy túl korán érjen haza.

– Csak nem ingyen dolgoztatnak? – aggodalmaskodott az anyja. Johan megnyugtatta, hogy minden túlórát kifizetnek neki.

Az első néhány együttlét után még nem vett észre semmi különöset Hannah alakján, csak három héttel később kapott észbe. Aznap Johan az odaúton egész végig fütyörészett, de szerencsére senki sem figyelt fel rá. Hannah-tól hallotta először a rövid dallamot, ő búgta egyszer a fülébe a csónakházban.

– Liebesleid a címe – árulta el a lány, és láthatóan büszke volt csekély némettudására. – Azt hiszem, a szerelemről szól.

– Te tudsz németül? – kérdezte elismerőn Johan.

– Nem, csak ezt a dalt ismerem – válaszolta Hannah, majd száját halk dúdolás kíséretében végigvezette a fiú felsőtestén. Johan még sosem hallott ilyen gyönyörű dalt. Amikor a lány szája a péniszéhez ért, még jobban meglepődött.

Amikor aztán viszonzásul ő is odaemelte arcát a lány altestéhez, elcsodálkozott. Hannah hasa finoman kidomborodott.

– Túl sok volt az ebéd? – tréfálkozott Johan.

A lány a fejét rázta, és hirtelen elszomorodott.

– Várandós vagyok.

– Tőlem? – ijedezett Johan.

Hannah felnevetett, és beletúrt a hajába.

– Ne aggódj, azért ez nem ilyen gyorsan megy. Még csak három hete ismerjük egymást.

– De hát akkor ki az apja? – folytatta rémülten Johan.

– Nem fontos – vonta meg a vállát a lány. – Majd elmúlik. Karen, a nővérem mesélt egyszer valakiről, aki teherbe esett, de végül elvetélt, mert legbelül nem akarta. Isten így büntette meg érte. Én sem akarom ezt a gyereket, és ezt biztosan ő is érzi. Majd Isten talál neki másik helyet, ahol megszülethet.

– Komolyan így gondolod?

– Igen – dőlt vissza a mellkasára Hannah. – Ezért is segítettem neked a kikötőben. Azt mondják, hogy a terhes nőknek nem tesz jót, ha súlyos dolgokat emelgetnek. Aztán próbálkoztam ecettel is. Egy időben szinte csak azt ittam, sőt, még alulra is fröcsköltem belőle, mert nem tudtam, hogy honnan érdemes beönteni. Egyesek szerint az is árthat, ha más férfiakkal vagy együtt. Citrommal még nem kísérleteztem, de csak egyre lesz pénzem. Talán annyi elég is. Tudsz nekem citromot szerezni a kikötőben?

– Nincs itt a szezonja – sajnálkozott az eladó a boltban. A matrózok is csak a fejüket ingatták, amikor Johan a kikötőben megkérdezte tőlük.

A következő két hónapban nem foglalkoztak a gyerekkel. Hannah hasa hétről hétre nagyobbra nőtt, ami idővel az együttléteket is megnehezítette. A lány mellei, amelyekbe Johan egykor beleszeretett, apró, puha szilvák helyett súlyos golyókként simultak a tenyerébe.

– Úgy tűnik, hogy nem gondolta meg magát – sóhajtott fel Hannah fejcsóválva. – Pedig annyit átkoztam már, hogy ha megszületik, akkor biztosan rossz sora lesz. Úgy tűnik, hogy veled is hiába próbálkoztam. Azt hiszem, jobban teszem, ha elfogadom a helyzetet. Vajon nem lennénk boldogok mi hárman? – nevetett. – Biztosan aranyos kisbaba lesz. Ide rakhatnánk kettőnk közé – paskolta meg a zsákot, amelyen feküdtek.

Johannak nem tetszett az ötlet. Begombolta a nadrágját, és faképnél hagyta a lányt. Egyenesen az erdőbe szaladt, és olyan hevesen tört ki belőle a sírás, mint soha előtte, még apját sem gyászolta ennyire.

Csak jóval később látta be, hogy mindketten jobban jártak volna, ha a falubeliek azt hiszik, hogy ő a gyerek apja. És hogy régebbről ismerik egymást Hannah-val, mint valójában. Még össze is házasodhattak volna, hogy osztozzanak a szégyenen. Együtt könnyebb lett volna elviselni anyja csalódottságát is, amiért Johan egy rossz hírű lányt vett el feleségül. Ma egymás férje és felesége lehetnének. Johan a sajátjaként szeretné Hannah kisbabáját, és később több, csodálatos gyerekük születhetett volna még. Nem olyanok, mint Darling és Valdemar, akik csak idegesítik és szégyent hoznak rá.

Nemsokára híre ment az egész faluban, hogy Hannah állapotos. Johan évek múltán is szégyellte, hogy némán tűrte, amikor a lányt szajhának és gyerekkorától fogva neveletlen alaknak nevezték a jelenlétében. Az apa kilétét homály fedte. A legtöbben Hájasra gyanakodtak, mint általában, amikor egy gyereknek nem ismerték az apját. Hannah már régóta nála dolgozott mint cseléd és dajka. Néhányan viszont azt híresztelték, hogy egy átutazó matrózzal szűrte össze a levet. Végigvették a kikötőben állomásozó hajókat és felségjeleiket, aztán fogadásokat kötöttek arra, hogy vajon egy fekete vagy egy sárga poronty bújik elő a kis fruska lábai közül.

A kislány végül az anya fehér bőrszínét örökölte. Johan a saját szemével győződhetett meg róla, amikor összefutott a babakocsis Hannah-val, aki az alig néhány hónapos csecsemőt éppen a kikötőben tologatta. Az utolsó titkos találkozó óta nem látták egymást. Johan gondolatban viszont mindig maga elé idézte a lány képét, amikor éjjelente magához nyúlt. Kalapáló szívvel közeledett Hannah felé. Ugyanazon a héten történt, amikor eljegyezték egymást Marie-val.

– Szia – köszönt rá Hannah.

Johan rádöbbent, hogy egy életen át szeretni fogja.

Képtelenek voltak elfelejteni egymást, és ezen az esküvő sem változtatott. Annak semmi köze Hannah-hoz, mentegette magát a fiú, a házasság csak kényszermegoldás volt, amivel mindenki jól járt. Hannah-nál viszont mindig menedékre lelt. Ő volt a jutalma azért, hogy – anyja legnagyobb örömére – Johan mindent szépen elrendezett. Marie is boldognak látszott. Hannah nővére, Karen pedig vállalta, hogy magához veszi unokahúgát, a fél lábára sánta, törékeny Lilliant, akit az egész falu csak Lillennek hívott.

– Lehet, hogy a sok szitkozódás miatt lett sánta – merengett Hannah, de nem tűnt szomorúnak.

A lelkész egyáltalán nem bánta, hogy új lakó érkezik a házhoz.

– Az Úr a szégyenben fogant gyerekeket is szereti – magyarázta Karennek.

Marie gyakran vigyázott Lillenre, amikor Karen a konyhában szorgoskodott vagy egyéb teendője akadt.

– Nagyon helyes csöppség – újságolta Johannak egyik rövid sétájukon még az esküvő előtt. – Reménykedjünk benne, hogy mégis jó sora lesz, hiszen ő nem tehet semmiről.

Amikor Johan bejelentette, hogy eljegyezték egymást Marie-val, Hannah magán kívül volt a dühtől. Kiabált, a vállánál fogva rázta Johant, és a könnyeivel teljesen eláztatta az ingét. Johan férfiember létére sírva fakadt, és kénytelen volt többször megtörölni az arcát. Abban reménykedett, hogy Hannah megérti majd a döntését, de tévedett. A lány ököllel verte Johan mellkasát, ő viszont megpróbálta elmagyarázni, hogy ennek semmi köze a szerelemhez. Nem hagyhatta, hogy anyja becsületén csorba essen, és hátralevő éveit szégyenben kelljen leélnie.

– És velem mi lesz? – tajtékzott Hannah. – Ingyen megkaptál! Azt hittem, hogy gondoskodsz majd rólam.

– Azt akarod, hogy cserbenhagyjam anyámat? – vágott vissza Johan. – Nézzem tétlenül, hogy a szegénysoron végzi? A kikötői béremből nem tudunk megélni.

– Akkor hagyd azt a világítótornyot! Sehol máshol nem várják el, hogy feleségül végy egy ostoba lányt!

– De hát megpróbáltam – vallotta be Johan lehajtott fejjel. A környéken akkoriban alig volt betöltetlen állás. Egyik este a kikötőben hallotta valakitől, hogy az öreg toronyőr felakasztotta magát. Mindenkit felzaklatott az ügy. A helyiek tudták, hogy az idős férfi a felesége halála után megtébolyodott, és egy ideje már csak a madarakkal állt szóba. De amíg ellátta a teendőit, a kikötőmesternek semmi oka nem volt elbocsátani. És bár nem a leghelyesebb módját választotta az eltávozásnak, azt aligha sajnálta tőle bárki, hogy végre örök nyugalomra lelt. Az embert egész egyszerűen nem arra teremtették, hogy teljes magányban éljen egy sziklazátonyon. Ahogy abban is mindannyian egyetértettek a helyiek, hogy a Kjeungskjær világítótorony nem akárkinek való lakhely.

Noha Johan aznap szabadnapos volt, következő reggel sietve bekopogott a kikötőmesterhez. Szörnyen indult a nap. Anyja már egy hete nem dolgozott a lelkésznél, kézremegése mégsem akart megszűnni, sőt, aznap reggel még a kávéscsészét is elejtette. Amíg Johan térden állva összesöpörte a rengeteg apró porcelánszilánkot, az asszony csak jajgatott, és csontos öklével a homlokát verte.

– Bárcsak meghalnék már, bárcsak meghalnék – siránkozott. – Még arra sincs pénzem, hogy új csészét vegyek – Johan nem mert felnézni. Miközben anyját vigasztalta, mereven a padlót bámulta.

A kikötőmester gyerekkora óta ismerte, emiatt nem is kételkedett abban, hogy alkalmas-e a posztra.

– El kell árulnom, hogy nem te vagy az első, aki az állás felől érdeklődik. Éppen most járt itt a lelkész. Pedig a toronyőr csak nemrég halt meg. Sajnos csalódást kell okoznom neked, ahogy a tiszteletes úr fiának, Alfrednak is – tárta szét a kezét a férfi. – Nem elég, hogy a toronyőrnek kötélidegzetűnek kell lennie, az is előírás, hogy családos, vagy legalább házas legyen. Te is láttad, milyen sorsra jutott az öreg Lassen. Valószínűleg rosszul tettük, hogy figyelmen kívül hagytuk a szabályokat. De hát ugyanolyan pontosan végezte a feladatait, mint korábban. Egyszóval hacsak nem készülsz hamarosan megnősülni, kénytelen vagyok nemet mondani. A saját érdekedben. Amit persze nagyon sajnálok, mert tisztában vagyok azzal, hogy nem könnyű most nektek.

– Már van menyasszonyom – bukott ki Johanból, és ő is meglepődött saját szavain.

– És ki lenne az? – nézett rá hitetlenkedve a kikötőmester. Uthaugban ritkán került el bárkit egy ilyen fontos hír.

– Egyelőre nem szeretnénk nagydobra verni. Ha a szavát adja, hogy enyém az állás, akkor megpróbáljuk korábban megtartani az esküvőt.

– Vagy úgy, már értem – kacsintott rá a kikötőmester. – Akkor intézzétek el minél előbb.

A kikötőmester kezet nyújtott. Johan úgy megkönnyebbült, hogy már az sem érdekelte, mit gondolhat róla új munkaadója. Hazafelé egészen kimelegedett a futásban, és csak az ajtó előtt esett gondolkodóba. Még nem újságolhatta el anyjának, hogy ezentúl annyi csészét vesz, amennyit csak akar, hiszen először találnia kellett egy feleséget.

Aznap este az egyik nagyobb háznál táncünnepséget tartottak, és Johan úgy döntött, hogy tesz egy próbát. Korántsem Marie volt a legszebb lány a társaságban, de csillogó hajával és egyenes tartásával magára vonta a fiú figyelmét. Az első két alkalommal nemet mondott, viszont az este vége felé Johan újra odament hozzá, miután mindenki más kikosarazta. Nem volt vesztenivalója. Legnagyobb meglepetésére Marie elfogadta a felkérést. Persze meglehet, hogy csak azért, mert ha Johan jól emlékezett, előtte senki nem hívta táncba. Az utolsó dalig a parketten maradtak, majd leültek egy padra kint a pajta előtt. Johan meglepődött a lány szűkszavúságán, és azt sem értette, hogy Marie miért jött el egyáltalán az estére. Úgy ismerte, mint aki nem szívesen időzik idegenek társaságában.

A lány keresztbe tette a lábát, amitől a szoknyája alul kissé szétnyílt. Mindkét lábszárán hosszú, vörös hegek húzódtak.

– Csak nem egy macskával verekedtél? – csipkelődött vidáman Johan. Marie kapkodva lejjebb húzta a ruháját, és vállát a fiúénak támasztotta. Johant jóleső érzés töltötte el, amikor a lány keze véletlenül súrolta az övét. Marie később megjegyezte, hogy tulajdonképpen kedveli. Johan kérdésére elárulta, hogy nincs udvarlója, és mivel a fiúnak nem volt vesztenivalója, megkérdezte, hogy nem lenne-e a kedvese. Csodálkozva vette tudomásul, hogy Marie gondolkodás nélkül rábólintott, és megcsókolta. Persze nem úgy, mint Hannah, aki a nyelvét is mindig bedugta a szájába. Hannah szerint a sima csók a vénasszonyoknak, gyerekeknek és azoknak való, akik nem is szeretik egymást. Johan egy percig sem kételkedett abban, hogy anyja jó partinak fogja tartani Marie-t.

Három egymást követő napon is találkoztak. Johan mindannyiszor biciklin érkezett, és sétálni hívta a lányt. Karját Marie-éba fonta, aki nem ellenkezett, pedig a faluban minden konyhafüggöny mögül őket lesték. Az ørlandiakról beszélgettek, felidézték a gyerekkori rákhalászatokat, és Johan anyjának reumája is szóba került. Marie kedves és udvarias volt, és mindenben egyetértett a fiúval. A harmadik napon Johan megkérte, hogy üljenek le egy padra a temetőben. Marie a szája elé kapta a kezét, amikor letérdelt elé. Bocsánatot kért, amiért ilyen hirtelen hozakodik elő az ötlettel, kezdte, de hosszú ideje gyötri már a lánykérés gondolata. Ugyan se gyűrűje, se munkája nem volt, megígérte, hogy hamarosan szert tesz mindkettőre. Marie arcát eláztatták az örömkönnyek, és a monológot félbeszakítva a nyakába borult és igent mondott. Szappanillat áradt a hajából. Johan hazakísérte menyasszonyát, és bekopogott leendő apósához. A lelkészt először meglepte a hír, de végül kijelentette, hogy semmi kivetnivalót nem lát abban, hogy két fiatal egymásba szeret. Különösen azért nem, mert Johan szüleire egy szava sem lehetett, tette hozzá. Johan közvetlenül a lánykérés után átment a kikötőirodába, ahol a kezébe nyomták a világítótorony kulcsait. Hazafelé hangosan köszönt mindenkinek, aki szembejött vele.

Amikor hazaért, kabátját le sem véve beszámolt anyjának az új állásról és a küszöbön álló esküvőről. Sok éve nem látta ilyen boldognak az asszonyt, akinek láthatólag nagy kő esett le a szívéről. Mindez azt jelentette, hogy maradék éveiben nem kell a szomszédok és a gyülekezet jószívű tagjainak alamizsnájából tengődnie.

– És mégis kivel házasodsz össze? – kérdezte mosolyogva. – Velem?

– Marie-val – fogta meg anyja kezét Johan, jóllehet ritkán értek egymáshoz. Meleg tenyere alatt szinte fagyosnak érezte az asszony ujjait. – A tiszteletes úr lányával.

– Azzal az elkényeztetett papkisasszonnyal? – húzta fel az orrát az anya. – Nem voltam lenyűgözve tőle, amikor náluk mostam.

– Majd megkedveled – biztatta Johan. – Egyáltalán nincs ellenére, hogy te leszel az anyósa.

– Kötve hiszem – nézett ki az asszony az ablakon. – És a torony sem neked való hely.

– Azért teszem, mert nem szeretném, ha idős korodra felőrlődnél a munkában – bizonygatta Johan.

Marie bátyja, Alfred úgy döntött, hogy Amerikában próbál szerencsét. A lánykérést követő nap estéjén Marie kijelentette, hogy ő bármikor készen áll. Johan még alig ocsúdott fel a Hannah-val való találkozás után, de gondolkodás nélkül rávágta, hogy ő is. Marie hozzásimult, majd anélkül, hogy a lelkész észrevette volna, magával húzta a szobájába. Alig ültek le az ágyra, a lány csókra nyitotta a száját. Johan esetlenül odahajolt hozzá. Marie egyre buzgóbban ostromolta a csókjaival, és végül a fiút ölelve hátradőlt a matracon. Johan meglepve tapasztalta, hogy semmilyen izgalmat nem érez. Nem mintha bármi baja lett volna Marie-val, de a teste egyáltalán nem reagált a közeledésre. Ilyesmi sosem fordult elő Hannah társaságában.

– Várjuk meg az esküvőt – csókolta arcon Marie-t. – Még a végén apáddal gyűlik meg a bajom.

– Ugyan miért kellene várnunk? – méltatlankodott a lány.

– Adjuk meg a módját – zárta le a beszélgetést Johan, és végigsimított Marie haján.

Két héttel később megesküdtek. Johan mellén kissé feszült az apja egykori öltönye. De mivel elegánsan állt rajta és jó állapotban volt, semmi értelmét nem látta annak, hogy egy másikat vegyen fel. Aznap őszintén szépnek látta a lányt, ahogy a néhai lelkészné fekete ruhájában, virágokkal a hajában közeledett az oltár felé a templom padsorai között. Marie ugyan meglehetősen régimódinak tartotta a ruhát, mégis szeretett volna anyja emlékének adózni, aki saját élete árán hozta őt világra. Johan hiába próbálta a menyasszonyon és a mellette vonuló tiszteletesen tartani a szemét, tekintete folyamatosan a templomkapura tévedt. Hannah nemrég azzal riogatta, hogy jelenetet rendez a násznép előtt, és világgá kürtöli a csónakházban történteket.

Végül sem a szertartást, sem a parókián tartott esküvői vacsorát nem zavarta meg senki. Amikor néhány órával később áteveztek a zátonyra, Johan megkönnyebbülés helyett csalódottságot érzett, amiért Hannah mégsem jelent meg az eseményen. Kiemelte Marie-t a csónakból, majd karjában tartva felmászott a sziklás parton és bevitte új otthonukba.