Bjørn Andreas Bull-Hansen

A DÁN TARTOMÁNY

Egy jomsviking története

Fordította: Török Ábel

A mű eredeti címe: Danelovs land

Copyright © Gyldendal Norsk Forlag 2021

[All rights reserved.]

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Török Ábel

This translation has been published with the financial support

of NORLA, Norwegian Literature Abroad

ISBN 978-963-614-532-3 (papír)

ISBN 978-963-614-533-0 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikolett

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektor: Szepcsik Balázs

Borítóterv: Szöke Thomas/eyelab.dk

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Csarnokomban számtalan skáld dalolt már. Háborúkról és portyákról zendültek az énekek, lemészárolt ellenfeleimről és kioltott életekről. Egy vad ifjúról, akinek őrjöngése vörösre festette a keresztény hajók fedélzetét, és két fivérről, akik vállt vállnak vetve szilárdan tartották a pajzsfalat. Bátor fiaimat magasztalják az énekek.

Én pedig csak hallgatok. Ülök magas trónszékemben, és ahogy megelevenednek előttem fiatalkorom hőstettei, olyan érzésem támad, mintha nem is rólam énekelnének. Sok tél tavasszá zöldült már azóta, hogy dán harci fejszét forgattam a kezemben. Megöregedtem. Bajtársaim Ódin magas mennyezetű csarnokában várnak rám.

A skáldok szavai gyakran túlságosan is szépek. Hízelgésből dalolnak. Ők nem látták, amit én láttam. A történeteket mások szájából hallották, akikhez ugyancsak hallomásból jutottak el a mesék. Olykor én magam is alig ismerem fel őket.

Ezért hát írok. Így talán jobban érti majd a múltat nemzetségem és más nemzetségek, más családok fiai olyan időkből, amelyeket egyedül a Mindenek Atyjának szeme látott. Hamarosan én leszek az utolsó a magamfajták közül, és ha nem jegyzem fel, kik voltunk és miért harcoltunk, életünk a feledés ködébe vész. Ma már minden nép a sápadt isten előtt hajbókol. Az összes király térde megrogyott a kereszt előtt. Pogánynak neveznek bennünket, és nevetnek hagyományainkon. De mit tudhatnak ők? Mit tudhatnak a kardokról és a vérontásról? Már születésük napján selyembe bugyolálták a testüket, és mindent, amit a világról hallottak, egy reszketeg hang regélt el nekik lágy lantjáték mellett. Még Knút is gyorsan elfelejtette, ki volt hajdanán.

Gyermekeim és bajtársaim gyermekei! Nektek örökítem meg a történetünket. Mert értetek dobog a szívem, holott réges-rég meg kellett volna már állnia. Barátaim! Harcostársaim, akikkel együtt vészeltem át a bajokat! Jomsvikingek – testvéreim! Söpörjétek le a port a helyemről a Valhallában! Töltsetek nekem Heidrún mézsöréből! Hamarosan csatlakozom hozzátok.

1.

A szerzetes

Emlékszem arra a napra, amikor kutyakölykök születtek Hlodvir-fia Sigurd hosszúházában. Éppen ott iszogattam Gyalog Úlfarral és Eysteinnal. Áldozatot mutattunk be az istenszobrok előtt, és miután visszatértünk, Sigurd megkínált bennünket az ünnepi sörrel. A szigetek jarljánál töltöttük az éjszakát, a kutyák pedig másnap pirkadatkor születtek meg. A vén Úlfar jócskán lerészegedett – már nem bírta úgy a sört, mint fénykorában –, ezért úgy feküdt a tűzgödör mellett, mintha halott lenne. Én azonban Eysteinnal, a jarllal és néhány emberével egyetemben felriadtam, amikor a szuka felüvöltött. Egész este, és az éjszaka túlnyomó részében is vitézül vedeltünk, ezért sok mindent, ami azon a reggelen elhangzott, részeg nyelv forgatott ki a szánkból. Eysteinnal és a jarl néhány emberével együtt abba a sarokba botladoztam, ahol a szuka fészket alakított ki magának néhány kopott bundából, és csak álltunk, és néztük, ahogy a szegény jószág nyüszítve és siránkozva felkészül az ellésre.

Néhány kutyakölyök születése természetesen nem számított nagy eseménynek a jarl birtokán, de Sigurd nekem ígérte az elsőszülöttet, ha kedvemre való lesz. Hálásan elfogadtam tőle. Sigurd remek ebeket tartott otthon, a rohanó nyulat is könnyűszerrel utolérték. Erősek, hosszú lábúak voltak. Úgy gondoltam, Hrafn Thór bizonyára hasznát venné egy ilyen kutyának. Így hát ott álltunk a szuka előtt, és végignéztük, ahogy megszületik az első kölyök, majd a második és a harmadik is. Az anyjuk ezután kissé megnyugodott, a kölyköket az emlői elé fektettük. Ezután leültünk a padokra, és ismét sörrel teli korsóval kínáltak bennünket – Hlodvir-fia Sigurd sosem fukarkodott a jó itókával. Fenékig ittuk a korsókat, és miután megint megtöltötték őket, a szuka újra felsírt, és még két kölyköt szült gyorsan egymás után. Sigurd ekkor odalépett, és kézbe vette az elsőszülöttet.

– Ez itt a tiéd – nézett rám. – Aranyszőrű, mint az anyja, és úgy tűnik, a nyaka és a lába fehér.

A hátára fordította az apró, vinnyogó állatot.

– Szuka. Később tovább tenyésztheted, ha szeretnéd. Adj neki nevet, Thorstein törzsfő!

– Ylirnek fogom hívni – feleltem. Ivás közben már jól kigondoltam a nevét.

A szigetek jarlja bólintott, és azt mormogta, ez is ugyanolyan tisztességes név, mint bármelyik másik, elvégre Ylir hónapjában járunk. Ezután visszahelyezte a kutyát az anyja emlői mellé, és visszasüllyedt törzsfői székébe. Összekulcsolta a kezét hordóhasán, és fáradtan pislogott.

Valamivel később hazalovagoltunk a Grím-tanyára. Emlékszem, süvöltött a szél, hevesen érkezett a dombok közül, és meglobogtatta a köpönyegünket. Gyalog Úlfar másnapos volt, és rendkívül rosszul érezte magát. Félúton meg kellett állnunk, hogy a hangába hányjon, de ez a művelet minden erejét felemésztette, mert utána eldőlt, mint egy zsák, és kisgyerek módjára fetrengett a földön.

Szívesen mondanám, hogy Eysteinnal pillanatok alatt talpra állítottuk, és hazavittük a tanyára, de Gyalog Úlfar nagyra nőtt, és hosszú lábú frank lovat ült meg. Végül valamiképpen mégiscsak sikerült a ló hátára fektetnünk, de mivel ebben az állapotában képtelen volt megtartani magát, megpróbáltuk néhány kötéllel rögzíteni. Ennek az lett a vége, hogy lecsúszott a ló hátáról, és úgy lógott a hasa alatt, mint egy levágott állat. Ezért aztán leoldottuk a kötelekről, és ismét a hangába fektettük. Eystein elindult, hogy hozzon egy kordét a tanyáról, én pedig részeg barátom mellett maradtam. Elengedtem Vingurt, hadd legeljen – hűséges lovam erősre hízott a Ló-sziget kövér füvén. Néhány pokrócot terítettem a vén Gyalogra, és egy marék hangával letöröltem a hányást a szakálláról. Ezután leültem egy nagyobb fűcsomóra, és a szélfútta tájat szemléltem. Azon tanakodtam, amit Sigrid mondott nekem néhány nappal korábban: hogy felejtsük el Vingulmorkot, és telepedjünk le itt. Most, hogy visszatértem a portyáról, szerinte el kellene fogadnom a jarl ajánlatát, és földet meg törzsfői címet szereznem itt, a Fóka-szigeteken. Birtokainak felét nekem ígérte, és még embereket is küldene, hogy segítsenek felépíteni csarnokomat és istállóimat. Ha itt maradok hozzá hűséges törzsfőként, és megvédem a szigeteket ellenségeitől, földet és jószágokat fogok kapni, sőt még a beszedett adó egy része is hozzám kerül.

Mégis képtelen voltam elfelejteni Vingulmorkot, amelyet olyan hitvány módon oroztak el tőlem. És képtelen voltam elfelejteni fivéremet és Freydíst is, akiket Northumbriában elsodort tőlem az élet. A legjobban mégis az fájt, ami Hrafn Thórral, legidősebb fiammal történt.

Azt mondják, a magányos utazónak körültekintőnek kell lennie a Fóka-szigetek lankái között jul ünnepének idején. A szellemek ilyenkor egészen a tőzeg alá férkőznek, és ha nem vigyáz az ember, arrébb kotorják a mohát és a hangát, és lerántják magukkal sötét üregeikbe. Ezért aztán szemmel tartottam szegény Gyalogot, hiszen nem szerettem volna régi tanítómesteremet az alvilági erők kezére adni. Tegyük hozzá, nehezen tudtam elképzelni, hogyan lennének képesek ezek az erők lent tartani, ha egyszer felébred. Hozzám hasonlóan ő is berserker volt, és mind láttuk már, milyen kegyetlen pusztítást tud végezni, ha egyszer elfogja a harci mámor. Barátom fölött azonban könyörtelenül eljárt az idő – ez egyre világosabbá vált azóta, hogy visszatértünk a Fóka-szigetekre. Eleinte azt hittem, az otthonunk elvesztése miatt levert, és talán így is volt, de reggelente merev volt a teste, nem bírta már úgy a sört, mint egykor, és gyakran nem hallotta, amit mondtunk. Amikor ezt szóvá tettem Sigridnek, megsimította az államat, és szokatlanul szomorú tekintettel azt mondta:

– Mindenki megöregszik, Thorstein. Ez ellen nem tehetsz semmit.

A kor sokszor lassan válik láthatóvá. Az ember észre sem veszi, aztán egyszer csak szürke szakállal, köszvényesen ébred. Másokat gyorsan ragad el: néhányan egy hónap alatt elveszítik minden erejüket, és megérzik a vállukra nehezedő éveket.

Eystein végül a Hínárhajú egyik kordéjával tért vissza. Könnyű, kétkerekű jármű volt, befogta elé a lovát.

Nagy nehezen ráfordítottuk Gyalog Úlfart a deszkákra. Eystein elindította a lovat, és sebesen folytattuk utunkat hazafelé.

Emlékszem, eleinte csendben lovagoltam, és Eystein sem szólalt meg, az azonban nem volt szokatlan egy ilyen hosszú éjszaka után. Mindketten elfáradtunk. Aztán Eystein megköszörülte a torkát, és zavartan a szakállába túrt, amiből megértettem, hogy valami fontosat akar mondani nekem. A szél egyre hevesebben ostromolta a zöld lankákat körülöttünk, a fű meghajlott az erejétől. Vihar készülődött. Azt hittem, barátom a hajóról szeretne beszélni velem, néhány nappal korábban ugyanis befagyott az öböl. A dagály aztán feltörte a jeget, és a táblák szüntelenül nekiütődtek a hajótestnek. Attól féltem, megrepednek majd a palánkok.

Eystein azonban nem erről akart beszélni velem. Jomsviking volt, akárcsak én. Rég mellém szegődött már, a legtöbb embernél jobban ismert, ezért jól tudta, hogy nem fogom vidáman fogadni azt, amit mondani készül.

– Érkezett egy hajó – bökte ki végül. – Kentből.

– Thórkel emberei?

Eystein megrázta a fejét.

– Mindegy is, kitől jönnek. Legalább megtudjuk, mi történik azon a vidéken. Meg fogom kérdezni tőlük, találkoztak-e Björnnel.

Eystein szólásra nyitotta a száját, aztán inkább becsukta, és a gyeplőt meglegyintve sietősebbre fogta a lovát.

Ezután nem sok szó esett köztünk. Az újonnan szerzett kutyakölyök jutott eszembe, és azon morfondíroztam, vajon igaz-e, amit a jarl mondott erről a fajtáról – hogy még egy vágtató lóval is gond nélkül felveszi a versenyt, ha kell. Kíváncsi voltam, vajon a kan is ugyanebből a fajtából származott-e. A jarl nem tudta. Két másik kutyát tartott a tanyáján ugyanebből a hosszú lábú fajtából, ráadásul két kant, így tehát az utódok is jó eséllyel tisztavérűek. Laktak azonban ott más ebek is, kisebb termetűek, akik kikotorták a vadak vackait, és felriasztották a nyulakat, amelyeket a hosszú lábúak aztán elkaptak. Ez utóbbiak görbe hátú, szokatlanul keskeny csípőjű jószágok voltak. Apró fejűek, a fülük egy helyen meghajlott, és futás közben hátrasimult. Hosszú nyakuk meglehetősen alacsonyan lógott. Sigurd gyakran dicsekedett velük, és azt mondta, magától Máel Coluim skót királytól kapta őket ajándékba. Amikor Vinabave ezt meghallotta, nem bírta ki, hogy ne szólaljon meg, pedig a jarl birtokán igen ritkán beszélt hangosan. A közeledő portyáról kérdezett. Hlodvir-fia Sigurd soha egy rossz szót sem ejtett a skót királyról, sőt inkább magasztalta, amikor csak alkalma adódott rá. Azt is tudtuk, hogy Máel Coluim egyik lányát vette el feleségül. Miért küldött tehát embereket a skót partvidék ellen? Erre nem kaptunk választ tőle. Megvakarta a nyakán virító hatalmas kelést, megigazította az övét kiterjedt hasa alatt, és meghagyta a szolgálólányoknak, hogy töltsék újra a korsókat.

A nagyurak tervein nem könnyű eligazodni. Hallvard egykor azt mondta Villásszakállú Sveinről, hogy úgy kívánja a földet, ahogy más férfiak a nők öle után sóvárognak. Ez nem csak rá volt igaz. Talán a szigetek jarljának is új birtokra fájt a foga. Talán arról álmodozott, hogy a skót gazdák adóiból fog meggazdagodni. Nem lepődtem volna meg, ha kiderül, hogy valamiféle hátsó szándékkal csatlakozott a portyához. Hlodvir-fia Sigurdot kapzsiságáról ismerték az emberek, és nem is kedvelték miatta kifejezetten.

A Kiskutya az öböl fölé tornyosuló dombtetőn fogadott bennünket. Ez a magaslat választotta el a Grím-birtokot a környező vidékektől: Grím tanyája és legelői innen délre terültek, a kikötő pedig északra nyílt. A Ló-sziget volt a legnagyobb a Fóka-szigetek között, és itt, a Grím-tanyánál annyira elkeskenyedett, hogy majdnem két sziget lett belőle. Az északi oldalán hullámzott a kikötő öble, délen pedig egy kisebb öböl, közvetlenül a tanya alatt. A közöttük magasodó dombra kőrakást emeltek, itt állt a Kiskutya őrszemként. Amint meglátott bennünket, futva felénk indult. Erős, bátor ember volt, de távol tartottuk a szigetek jarljától és annak embereitől. Ezüsttel fizettem váltságdíjat a gyilkosságért, amit elkövetett. A tartozásokat rendeztük, így ha a megölt férfi nemzetsége megkísérelne bosszút állni, az törvénytelen lenne. Ettől azonban nem nyugodtunk meg – sem az áldozat rokonaival, sem a Kiskutyával kapcsolatban. Így hát meghagytuk neki, hogy maradjon a Grím-tanyán és a kikötő környékén.

Felugrott Gyalog Úlfar mellé. A vén jomsviking savanyúan dörmögött valamit, és elfingotta magát. Ezzel általában nevetést fakasztott belőlünk, most azonban mindenki hallgatott. Ekkor láttam meg az öbölben lehorgonyzott hajót. Szélesebbre építették a fedélzetét, mint a dán hajóknak szokás. Az árbócrúd alacsonyabb volt, a korlát magasabb. Úgy tűnt, fedélzete is van, mert a hajótest közepén gyülekező férfiak magasan álltak – az evezőpadokról nem láttak volna ki így.

– Szászok – állapítottam meg. Eystein megköszörülte a torkát, és bólintott.

Leereszkedtünk a kikötőbe. Eystein magához hívta a fiát, aki addig néhány férfival együtt várakozott. Az ifjú Sigvard még csak hétéves volt, de már jól értett az állatokhoz és a szerszámokhoz is. Jóindulatú, okos fiúnak ismertük meg, soha senkit nem hallottam panaszkodni róla. Sem Sigridet, sem a saját fiaimat nem láttam sehol, ezért rosszat sejtettem. Egyetlen oka lehetett annak, miért nincs a többiekkel Hrafn Thór és Björnar: a feleségem nem engedte el őket hazulról. Bizonyára most is a Grím-tanyán vannak. Aggódni kezdtem.

– A partra küldtek egy csónakot – biccentett az izzasztókamra felé. – Oda küldtük őket. Meg akartuk várni a visszatérésedet.

A csónak a homokpadon feküdt. Három ember hosszú volt, keskeny testű, alacsony peremű. Magamtól talán fel sem figyeltem volna rá, ha a szászok nem vésik tele az orrát mindenféle jelekkel. Odaléptettem a lovammal, és lehajoltam, hogy megvizsgáljam az írást. Nem tudtam elolvasni, de felismertem. Déli betűk voltak. Keresztény betűk.

A szászok keresztények lettek ugyan, de saját nyelvüket beszélték, és saját írást használtak. Ha déli jelekkel írtak, általában az volt a céljuk, hogy jámborabbnak tűnjenek. Ahogy a hajó felé pillantottam, láttam, hogy a legfelső palánkokon is hasonló rovások sorakoznak. Hirtelen heves harag fogott el.

– Szerzetesek is vannak a fedélzeten, ugye? – Eysteinra pillantottam, aki időközben csatlakozott hozzám a fiával.

– Hát, igen… Vannak.

Ha hallottad a történeteket azokról az időkről, amikor még Vingulmork földjén uraskodtam, jól tudod, hogy minden csuhást messzire elkergettem a birtokomról. Mindenütt nagy vendégszeretettel fogadták őket, így tanyáról tanyára vándorolva hájasra zabálhatták magukat, Rómától egészen a Víkig. Gyakran híreket hoztak délről, és a törzsfők és nagyurak figyelmesen hallgatták őket. Sokan maguk mellett tartottak egyet-egyet írnoknak, de mi bajtársaimmal tudtuk, hogy szerzetest költöztetni a csarnokba olyan, mint kígyót ereszteni a tyúkólba. Talán nem tesz kárt azonnal. A kígyó fészket rak a szalmában, és nem eszik többet annál, mint amennyit le tud nyelni. Néha-néha elmar egy-egy tojást, de egyre nő a hasa és a szája is, és hamarosan már egy egész csibealmot is képes elfogyasztani. Ezért mindig elüldöztük a szerzeteseket a törzsfői birtokról, és ezúttal sem terveztük másképp. Ebben a szigetek jarlja is egyetértett velünk. Nem felejtette el egykönnyen, hogy Tryggvi-fia Ólaf érkezésekor majdnem vízbe fulladt – azóta hevesen gyűlöl minden keresztény népséget.

Leugrottam a nyeregből. Kardom a Grím-tanyán maradt, de saxom az oldalamon lógott. Gyönyörű, ezüstberakásos hüvelye volt, lovaglás közben általában ezt hordtam magamnál, a hátam mögött. Most a hasam elé húztam, hogy a szászok is lássák.

– Hozd elém őket! – mondtam. – Beszélni akarok velük.

Legszívesebben azonnal kiválogattam volna közülük a szerzeteseket, hogy tengernek eresszem őket, de előtte szerettem volna megtudni, van-e hírük a háborúról. Meg akartam kérdezni, honnan jönnek és merre tartanak. Tudni akartam, hallottak-e olyan jomsviking csapatról, amelyet egy Björn nevű férfi vezet egy Freydísnek nevezett harcosnővel együtt. Ez utóbbi olyan ritka dolog, hogy el kellett terjednie a hírének.

Az izzasztókamrát félig egy domboldalba ásták egy kőhajításnyira keletre attól a kőmólótól, ahol saját hosszúhajóm, a Körömhajó ringatózott. Az összes többi kikötői épülethez hasonlóan azt is kőből és tőzegből építették, és törött hajópalánkokból tákoltak rá tetőt. A kikötő közelében több kézműves is dolgozott. A bodnár, a tímár, a fegyverkovács és a hajóács is itt állította fel a műhelyét. Tudom, hogy azt mondják, egykor én is itt, a Ló-szigeten gyakoroltam eredeti mesterségemet. Sokan még ebben az időben is Hajóács Thorsteinként ismertek, noha barátaim tudták, hogy nem szeretem, ha így neveznek. Azt sem tűrtem, ha apám saját maga választotta álnevén hivatkoztak rám. Persze fával és vassal is dolgoztam, ha kellett, és Vingulmorkban valóban remek hajókat építettünk, de most már törzsfő voltam, és elvártam, hogy így is szólítsanak. Elvégre megfogadtam, hogy visszaszerzem a földemet, amelyet olyan hitvány módon rabolt el tőlem Koca Sigurd és határmenti svédekből álló hordája. Azt sem akartam, hogy Thormód fiának nevezzenek – nem akartam azt a nevet hordozni, amelyet apám azért talált ki, hogy elrejtse kilétét ellenségei elől. Szégyen lett volna.

Bajtársaim négy férfit tereltek be az izzasztókamrába. Begyújtották a kőkemencét, mert aznap igen hideg volt, de sem ételt, sem italt nem kaptak. Eystein azt mondta, előző este érkeztek. Mostanra mind legyengültek és kimerültek. Egyikük nem bírta tovább: miközben Eystein és a Kiskutya a partra vezette őket, előrántotta a nadrágjából a farkát, és vizelni kezdett. A Kiskutya erre fürgén oldalba vágta a botjával, mire a férfi nadrágja a térdére csúszott, és a körülöttünk álló összes férfi nevetésben tört ki.

Ha elveszed egy ember földjét és nemzetségét, szánakozás és irgalom lesz a sorsa. Így mondják mifelénk, és van is igazság ezekben a szavakban. Megöregedtem, és talán bölcsebb is vagyok, mint annak idején. Ma már látom, amit a dán portyák éveiben még nem láttam. Látom, mivé kezdtem válni. Hatalmasan, könyörtelenül álltam a parton, amíg elém terelték őket, mint a marhákat. A Kiskutya a hahotán felbuzdulva nem spórolt az ütlegekkel. A férfiak kinevették azt, akinek lecsúszott a nadrágja, és az egyik helybéli odafutott, felemelte a kabátját, és nagyot csapott meztelen fenekére. Ráadásul, ha ez nem lett volna elég szegény szászoknak, Gyalog Úlfar is ezt az időpontot választotta ki az ébredésre. Kacsázva indult meg, akár egy harci medve, sántítva, részegen, savanyúan és mogorván. Talán észrevette a keresztények jeleit a csónakon és az öbölben horgonyzó hajón, vagy úgy vélekedett, ha már mindenki szórakozik a szászokkal, hát ő sem maradhat el a többiek mögött. Óriási, rettenetes ember volt Gyalog Úlfar, nem csoda, hogy a szászok nyöszörögtek és reszkettek, amikor közelebb ért hozzájuk. Amennyire gyorsan csak tudtak, végigloholtak a parton, és mindössze egy lándzsahossznyira szánalmasan összekuporodtak előttem, mintha azt hinnék, azért állok ott, hogy kegyelemért könyörögjenek hozzám. A hajón várakozó szászok csendben figyelték a történteket. Kidugták az evezőket, néhány férfi pedig az orrban állt készen arra, hogy bármelyik pillanatban felhúzza a horgonyt. Legszívesebben nyilvánvalóan négy társukat is magukkal vitték volna, hiszen nem illett keresztényeket pogány urak kényére-kedvére kiszolgáltatni, de nem mertek közelebb evezni a hajóval, hogy a megmentésükre siessenek.

– Sigurd, Hlodvir fia! – szólt hozzám az egyikük, aki ezek szerint azt hitte, én vagyok a szigetek jarlja. – Békés szándékkal érkeztünk hozzád!

Csendben végigmértem a négy férfit. Nehéz volt megállapítanom, szerzetesek-e, vagy sem. Szász módra öltözködtek: csípőig érő kabátot, szíjakkal körbetekert gyapjúnadrágot és elnyűtt bőrcipőt viseltek. Rövidre nyírt hajuk és kormos ujjaik arról árulkodtak, hogy nem előkelő származásúak. Amikor ismét a hajó felé pillantottam, arra gondoltam, elveszem tőlük, de a Fóka-szigetek nem állt háborúban senkivel, és nem akartam, hogy rablóként terjedjen el a hírem. Aztán hirtelen megláttam Sigridet. A Grím-tanya felé vezető emelkedőn állt. Elszégyelltem magam. Otthon gyakran elkergettem a szerzeteseket, a szeme láttára is, ez azonban most más volt. Ezek az emberek azért jöttek, hogy szállást kérjenek a vihar idejére. Kereskedni szerettek volna, megtölteni vizeshordóikat. Errefelé mindenkit szívesen láttak.

– Te! – mutattam arra a férfira, aki az előbb megszólított. – Mondd el, honnan érkeztek, és hol tanultad meg a nyelvünket! Nem úgy nézel ki, mint egy dán.

– A cantwareburhi püspök küldött bennünket – hangzott a felelet. A férfi arca dacos fintorba torzult. Csak most vettem észre, mennyire fiatal. Széles, búzaszőke szakálla és ujjnyi hosszú, göndör haja volt. Az arca, legalábbis az a része, amelyik kilátszott a szakáll alól, kipirult, mint sokaknak, amikor mérgesek vagy ijedtek voltak. Jól táplált fiú volt, a hasa jobban előrelógott, mint legtöbb kortársáé. A keze tiszta volt, a cipője pedig a társaiéval ellentétben egészben maradt, és fényesre törölték.

– Cantwareburh… – ismételtem. Mind ismertük ezt a helyet. A dánok és a norvégok előszeretettel emlegették Csuhásvárként vagy Csuhásdombként is. A part közelében feküdt, nem messze onnan, ahol Magas Thórkel felállította a táborát. Onnan szeretett volna felhajózni a Temes folyón Lundenborgba, onnan pedig tovább a belső vidékekre, hogy minden termékeny területet felprédáljon. Nekünk legalábbis ezt mondta.

– Üzenetet hoztam neked, Hlodvir-fia Sigurd. – A szerzetes összekulcsolta és felém emelte a kezét. – Rúnákat a te nyelveden. Kedvező rúnákat! De ígérd meg, hogy megkönyörülsz rajtunk! Az Úristen nevére fogadd meg, hogy megkímélsz bennünket…

Belerúgtam a kezébe. Nem kifejezetten erősen, csak nem akartam, hogy egy keresztény így nyöszörögjön előttem összefont ujjakkal. És ne is kérjen arra, hogy az istene nevére esküdjek! A Kiskutya azonnal odaugrott hozzájuk a bottal, és rájuk mért néhány ütést, de megállítottam.

– Mondd el, kitől hozod az üzenetet, csuhás! És mondd el a nevedet is, mert nem beszélek olyannal, aki nem mutatkozik be nekem.

– Albwinnak hívnak – felelte amaz. – Wulfstan püspök írnoka voltam Jorvikban. Ott tanultam meg a nyelveteket.

Ezután mondott valamit szászul a többi szerzetesnek, akik szintén bemutatkoztak. Máig nem emlékszem a neveikre, és azt sem tudom, mi lett később velük vagy a hajó legénységének többi tagjával. Albwin mindenesetre megköszörülte a torkát, és hírül adta, hogy azért küldték, hogy elmondja: Magas Thórkel megkeresztelkedett, és az ő akaratából templomot kell építeni a Ló-szigeten. A kikötőben álló férfiak erre felnevettek, és Gyalog Úlfar, aki már a vingulmorki birtokról is mindig lelkesen zavarta el a szerzeteseket, közelebb csörtetett, és a lábával a homokba kényszerítette a férfit. Felemelte a sarkát, hogy Albwin fejére taposson, és kétségtelenül össze is zúzta volna a koponyáját, ha nem állítom meg. Miután Albwin felkecmergett a térdére, és lesöpörte a földet az arcáról, megkérdeztem tőle, merre táborozik most Magas Thórkel. Ha továbbment Cantwareburh mellől, tudni akartam, hová indult.

– Mutatok egy térképet – tettem hozzá. – Mutass a pontos helyekre, és mondj el mindent, amit tudsz! Én magam is gondolkozom rajta, hogy délre utazom. Tudni akarom, merre találom Thórkelt, és azt is, hol állomásoznak Ethelred és a többi nagyúr erői.

– Úgy fogok tenni, ahogy óhajtod – felelte Albwin. – Tudd meg, hogy nem fogadtam hűséget Ethelrednek, és gyűlölet ég iránta a szívemben. De kérlek, jarl, előbb engedd meg, hogy a legénység partra szálljon! Hadd töltsék meg a vizeshordókat!

– Nem én vagyok a jarl – vallottam be.

A szerzetes rám nézett. Szájtátva, ostobán bámult a Kiskutyára, Gyalog Úlfarra és a kikötőben időző többi férfira.

– Ha nem te vagy a szigetek jarlja… – Albwin kisöpörte a szeméből a haját, és ismét végigmért. – Mindenesetre biztosan nagyúr vagy. Az ilyesmi meglátszik az emberen. Legalább törzsfőnek kell lenned. Lehetséges, hogy magával Búi-fia Sigurddal beszélek? Nem, mégsem, hiszen legutóbb azt hallottam, Merciában állomásozik, és Ealric nagyúrral iszik. Akkor az ír király embere vagy? Szövetséget kötöttetek az északiakkal? Vagy talán… – Albwin talpra állt, de továbbra is kissé meghajolt előttem, mintha bármelyik pillanatban botütés érhetné. – Hallottuk, hogy Vingulmorkot elfoglalták egykori urától. Magas Thórkel őrjöngött, amikor megtudta. Lehetséges, hogy… Te vagy Thorstein, Vingulmork törzsfője?

Azokban az években büszke voltam, és szomjaztam a hírnévre, így könnyen megpuhított a hízelgés. Ahogy összefontam a karomat a mellkasom előtt, mindenki tudta, hogy a szerzetes megmenekült a bajtól.

– Thorstein törzsfő vagyok – feleltem. – Hákon-fia Eirík, a ladejarl embere, Villásszakállú Svein szövetségese és az északi jomsvikingek vezetője.

A szerzetes félig elfordult tőlem, váltott néhány szót a szászokkal, és odakiáltott a hajón várakozó társainak. Hallottam, hogy a nevemet mondja. Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen jól ismernek. Mindenesetre jól csengett a nevem a szájából, és az is megmelengette a szívemet, hogy a hallatára az egész legénység összerezzent és fedezékbe húzódott a korlát mögött.

Megkérdeztem a csuhást, van-e híre a déli hadállásokról, és hallott-e a bátyámról, vagy legalább egy belső vidékeken portyázó seregről, amelynek soraiban egy erős és bátor nő is harcol. Erre azt felelte, hogy több kisebb csapat is fosztogat a belső területeken, ha lehet hinni az utazók pletykáinak. Még Magas Thórkel sem látta át teljesen, merre mozognak éppen a dán horda különböző egységei. Annyit mindenesetre el tudott mondani, hogy egész Kentet elfoglalták, és Thórkel beleegyezése nélkül senki sem juthatott ki arról a vidékről.

Amikor megkérdeztem, miért nem küldte Thórkel inkább az egyik saját hajóját, Albwin azt felelte, Uhtred nagyúr fürge skeidekkel őrizteti Northumbria nyugati és keleti partvidékét is. Egy magányos dán hajót minden bizonnyal könnyedén kifosztanak, és az egész legénységet felkötik, Thórkel pedig érthető okokból nem szeretett volna egy egész flottát küldeni a Fóka-szigetek jarljához követségbe. Helyette inkább Albwint küldte szász hajón, akit ugyanebből az okból kísért vegyítetlen szász legénység.

A kikötőben nem kérdeztem tőle többet. Az egész nagyon különösnek hangzott, nehezemre esett elhinni a történetét. Miután hazatértünk a Grím-tanyára, beszéltem erről Sigriddel. Az udvarban álltunk, a szél bele-belekapott dús, vörös hajába. Gyönyörű szép asszony volt az én Sigridem. Ő is, akárcsak én, harmincadik teléhez közeledett, de még mindig sugárzott belőle régi, kamaszlányos bája. Ott, a Grím-tanyán találkoztam vele először. Szökött rabszolga voltam, sánta és sovány. Még most is sántítottam valamelyest, de egészen megváltoztam azóta, hogy a vén Grím gazda állt a tanya élén. Azóta én vettem át a helyét. Sigrid bátyjai bizonyára nehezményezték ezt, de csupán féltestvérei voltak, az anyjával, Gerddel nem álltak rokonságban. Egy idő után délre hajóztak, és többé színüket sem láttuk. Grím özvegyeként egyébként is Gerd örökölte a birtokot, aki után egy nap Sigrid fogja örökölni. Ennek fényében Sigrid férjeként ugyanúgy rendelkezhettem Grím összes vagyonával, és mivel már egyébként is törzsfő voltam, régóta én döntöttem minden földről és jószágról. Sigridről azonban nem dönthettem, sőt éppen fordítva történt. Tudni akarta, mi okozott ekkora felhajtást a kikötőben, és mi történt a szászokkal, de elnéztem a válla fölött a tanya nyitott ajtaja felé. Szerettem volna minél hamarabb bemenni a fiamhoz. Ekkor Björnar lépett ki a házból, és odaszaladt hozzám. Ötéves volt, erős és egészséges. Úgy rohant felém, mint egy kutya, kicsit sem lassítva – bízott benne, hogy elkapom, ahogy mindig tettem. Megragadtam a két karja alatt, és a csípőmre emeltem, ahogy Sigrid szokta őket kiskorukban. Ez nem nagyon tetszett neki, hiszen a csípőm nem volt alkalmas az ülésre, ő pedig türelmetlenebb volt annál, mint hogy megtartsa magát rajtam.

– Vigyáztál a fivéredre? – kérdeztem.

Björnar bólogatott, olyan hevesen, hogy vörös sörénye lobogott tőle. Drága, kedves Björnarom… Elengedtem, és rögtön a csűr felé iramodott, ahol Sigvard, Eystein fia várt rá. Össze-vissza szaladgáltak a dombok között. Én ezt sosem szerettem, az igazat megvallva azért, mert féltem, hogy elragadják a lidércek. Sigrid azonban hajthatatlan volt: azt akarta, hogy a gyerekei is olyan szabadon járhassanak a szigeteken, mint egykor ő és a nővére. Lidércet még sosem látott errefelé, de jul ünnepének napján azért nem engedte a fiúkat szabadon kószálni. Akkor mindenféle sötét szellem kibújik a földből, és még az apja lelke is eljön, hogy megnézze, minden épület rendben van-e, minden jószágról jól gondoskodunk-e.

A farakáshoz léptem, és néhány fahasábot vettem a kezembe.

– A gazdának nem kell ilyen munkát végeznie – rázta a fejét Sigrid. – Menj be hozzá!

Azt mormogtam, sörszagú vagyok, meg talán egyéb kifogásokat is felhoztam, de Sigrid hallani sem akart róluk.

– Menj be! Régóta vár rád.

Megálltam az ajtóban. Összeszorítottam a fahasábokat, a bűnbánat hegyes lándzsaként fúródott belém. Ha nem térek vissza Vingulmorkba, és nem kötök ki, hogy bosszút álljak Roson és emberein… Ha legalább itt hagyom Sigridet és a gyerekeket a szigeteken… Mit ér a törzsfői dicsőség, ha az ember a saját fiát sem tudja megvédeni?

Beléptem a házba. Vinabave a hosszúasztalnál ült, de amint meglátott, felegyenesedett.

– Kimostam a sebet – tájékoztatott. – Meg kell száradnia.

Grím öreg tanyaháza nem volt túlságosan nagy. Grím szabad férfi volt, és saját birtoka fölött rendelkezdett, de sosem szerzett hatalmas vagyont. A ház fala mentén húzódó padokon éppen ezért mindössze öt férfi fért el hosszában fekve. A földpadlót széna borította, a tűzgödör köré prémeket fektettek. Itt állt Sigrid nővérének, Astridnak a régi szövőszéke is. A keskenyebb falak mellé behozattam néhány padot, amelyeken fegyvereket, olajoshordókat, egy söröshordót, egy vajtartót, néhány ércrögöt, napköveket és két törött cápatojást tartottam – ez utóbbiakat a fiúk találták a parton. Hrafn Thór a pad közepén feküdt, az ajtótól nem messze. Rámosolyogtam, de ügyeltem rá, hogy ne vigyem túlzásba. A kölyök még csak nyolcéves volt, de a kortársaihoz képest igen nagyra nőtt. Felült a fekvőhelyén, és oldalra kitartva a magasba emelte sebesült karját, hiszen tudta, hogy amikor nincs bekötve, nem érhet hozzá semmihez. A lángok megvilágították az arcát és a nyakán és az állkapcsán vöröslő, ökölnyi nagyságú tűzfoltot. Az alakja leginkább kitárt szárnyú varjúra emlékeztetett, vagy, ahogy valaki megjegyezte, Ász Thór kalapácsára. Biccentettem Onejunnak és Hildának, akik éppen hálót készítettek a szövőszék mellett. Akárcsak Vinabave, Onejun is bőrös volt, aranybőrű és hollófekete hajú. Hilda az én népemből származott, és sokunknál többet szenvedett. Mi voltunk a megmentői, bár hosszú évekbe telt, mire visszatértem Vingulmorkba, és méltóképpen megbüntettem a gazdát, aki kivágta a nyelvét.

– Mondok neked valami izgalmasat. – Egy napkövet vettem a kezembe. A bal szemem elé tartottam, és azon keresztül figyeltem a tűzgödörben lobogó lángokat. A benne húzódó vonalak olyan élesen látszottak, akárcsak egy térképen. – A jarlnak van egy kutyája, aki…

– Kiskutyái lettek? – Hrafn Thór kibújt a prém alól, és szaladni kezdett felém. Már nem guggoltam le, hogy széttárt karral elkapjam, ahhoz túl nagy lett. Általában türtőztette magát, de Björnarral már olyan régóta várták a kölyökkutyák születését, hogy most nem bírta ki, hogy ne toporogjon előttem izgatottan. Mivel nem válaszoltam azonnal, megrántotta a kabátom ujját. Bizonyára megfeledkezett a sebéről, mert először mindkét kezével hozzáért, amit azon nyomban meg is bánt. Az arca fintorba torzult, de legyőzte a fájdalmát, és erősen tartott tovább a másik kezével.

– Kapunk egy kiskutyát? Azt mondtad, kapni fogunk! Megígérted!

Visszakísértem az ágyhoz, és beleemeltem. Leültem mellé.

– A jarl nekem ígérte az elsőszülöttet. A ti kutyátok lesz, de még várnotok kell rá. A kiskutyáknak ilyenkor az anyjuk mellett a helyük. Ha túl korán hozzuk el tőle, mérges lesz, és megharapja az embereket.

Hrafn Thór bólintott. Ezután csak ültem, és a tűzbe bámultam. Utolsó szavaim visszhangoztak a fejemben, és arra gondoltam, én is olyan kölyökkutya vagyok, akit túl korán elszakítottak a szüleitől. Alig láttam tizenkét telet, amikor megölték apámat, és rabszolgagyűrűt hajlítottak a nyakam köré.

Egy ideig csendben ültünk egymás mellett Hrafn Thórral. Nem sokkal később Sigrid is bejött hozzánk, és kihalászta a lenruhákat az üstből, majd felakasztotta őket a tetőgerendákra. Vinabave már előkészítette a tiszta ruhát, és most azt mondta, eljött a kötéscsere ideje. Leült mellénk, és felhajtotta a kabátujját. Karját vékony vonalak és körök díszítették. Az egész testét hasonló ábrák borították, de miután átszelte velünk az óceánt, rúnákat és állatalakokat is festett magára. Szakálltalan arcát fagyási sérülések nyomai tarkították, és a hidegben több lábujja is odalett, amitől valamelyest imbolyogva közlekedett. Most megkérte Hrafn Thórt, hogy emelje a karját a fény felé. A seb a fél tenyerére kiterjedt, és alkarján is több ujjnyi vastagságban felhasadt a bőr. A sebláz sem kímélte, kis híján el is ragadta tőlünk, de áldoztunk, és segítségül hívtuk az Ász asszonyokat. Sigrid szerint egyedül nekik köszönhettük, hogy a fiunk még életben van.

Miután a bőrös ellátta a sebét, még beszélgettem Hrafn Thórral. Főképp a kölyökkutya érdekelte, már várta, hogy beletúrhasson lágy bundájába, és játszhasson vele. A fejébe vette, hogy megtanítja sirálytojást keresni, mert a bodnár fia is kiképezte rá a saját kutyáját. Az én vén, háromlábú kutyám után Fenrirnek szerette volna nevezni, de erre azt mormogtam, rá máshogyan fogunk emlékezni. Nyilván úgy vélekedtem, sosem lesz újra olyan kutyánk, mint az én kedves, öreg Fenrirem, és ahogy erre gondoltam, hirtelen újra megütött vingulmorki uradalmam elvesztése. Hű ebemet ott földeltem el, a szántóföld határában.

Jul egyre gyorsabban közeledő ünnepe is szóba került. A fiam a kísértetekről kérdezett – Grím nagyapó szelleme valóban el fog jönni a tanyára? Arról faggatott, igaz-e, amit Gyalog Úlfar mondott neki: hogy Niflheim lakói átjönnek a világunkba, és az égben lovagolva portyáznak meg öldökölnek majd. Erre azt feleltem, nem kell félnünk sem a kísértetektől, sem a lidércektől. És ha sereg jön el akár a tengeren, akár az égbolton, bajtársaimmal felkészülten fogadjuk őket.

Kását főztünk árpából és szárított halból, és Hrafn Thór egy darab vajat is kapott a saját tányérjába. Ezután Sigrid kikísért, azt mondta, a gyereknek pihennie kell. Kimentem az udvarra, és egy ideig csak álltam a permetező esőben. Nemsokára megjelent előttem Björnar. Akik azt mondják, azokban az években megfeledkeztem második fiamról, hazudnak. Ugyanúgy szerettem, mint Hrafn Thórt. Hosszan üldögéltünk a tető alatti padon, és Björnar is arról beszélt, minek szeretné nevezni a kiskutyát, és milyen tevékenységekre akarja megtanítani. Figyelmes fiú volt, és abban az időben sokat aggódott a bátyjáért. Amint ott ültünk, félve megkérdezte tőlem, le kell-e majd vágni Hrafn Thór kezét. Erre elöntött a méreg, és azt feleltem, ne beszéljen ostobaságokat. Björnar bement, én pedig kint maradtam az esőben, és a sötét udvart néztem aggodalmas szívvel. Végül én is bementem, összeszedtem a szerszámaimat, és azt mondtam Sigridnek, van egy kis elintéznivalóm. A feleségem nem válaszolt. Hrafn Thór mellett ült, engem jószerivel észre sem vett.

Való igaz, hogy túl sok sört döntöttem magamba aznap. Azt mondják, férfinak nem lehet baja a sörtől. De ha olyan ember vagy, aki biztos helyre rejti a hordóit, és szívesen iddogál egyedül, azt tanácsolom, tüstént öntsd ki a sört a korsódból! A szigetek jarljától erős italt kaptam ajándékba, amelyet a hajó fedélzete alatt tartottam. A fedélzet közepén sátrat állítottunk fel, ott ültem le inni.

A legveszélyesebb lidércek azok, amelyek az ember gondolatai közé fészkelik magukat. Ezt egy-két évvel később mondta nekem valaki, és azóta úgy vélem, ekkor ilyen lidércek ragadtak magukkal. Először egyenesen a hordóból ittam néhány kortyot, aztán megtöltöttem a sátorban tartott ivókürtömet. Emlékszem, nem volt lába, de nem is kellett neki. Egy pillanatra sem terveztem lerakni a kezemből. Gyorsan legurítottam a torkomon a felét, aztán leültem, és vártam, hogy elnyomjon a zsibbadtság. Bizonyára gyorsan el is nyomott, mert most, hogy egyedül voltam, a lidércek nem hagytak megnyugvást, azonnal megtöltötték a fejemet gonosz varázslataikkal. Persze nem varázslat volt ez. Bárcsak nevezhetném annak, vagy legalább álomnak! Az ilyen jeleket könnyebben viseltem volna, hiszen a Mindenek Atyja azt mondja, soha nincs kőbe vésve a sorsunk, csak életünk legvégén. Az ember úgy formálja és alakítja a sorsát, ahogy a kovács egy darab vasat.

De ami megtörtént… azon utólag már nem lehet változtatni.

Magamba döntöttem a sört, és újra megtöltöttem az ivókürtöt. Arra gondoltam, a szigetek jarlja úgyis küld majd még, ha szükségem lesz rá. Tudta, hogy iszom, és értette, miért. Kudarcot vallottam. Az én karomba kellett volna fúródnia annak a nyílvesszőnek, nem a fiaméba.

Aznap este felkavarodott a szél. Úgy rémlik, megcsapott a hideg, és a Körömhajó palánkjai nyikorogni kezdtek. A Körömhajónak könnyű teste volt, hosszúkás, nem túl széles, és nem is túl mély. A fedélzeten három támaszték állt, amelyekre hosszában le lehetett fektetni az árbócrudat, arra pedig leteríteni a vitorlát fedezéknek. Negyven férfi is elfért rajta, sőt több is, ha szükség volt rá. Az evezőlyukakat is úgy alakítottam ki, hogy harminckét férfi tudjon dolgozni egymás mellett. A Körömhajónál nem létezett gyorsabb vízi jármű. Méltóságteljes orra és keskeny palánkjai voltak, mint az izlandi hajóknak általában. A szélben úgy tűnt, mintha el akarná szakítani a köteleit, hogy kifusson a nyílt tengerre, egyedül velem a fedélzeten. Ki a végtelenbe, talán nyugat felé. Grönlandra, Erdőföldre, aztán Vínlandra. Mert tudd meg, sóvárogtam azután, hogy magam mögött hagyhassam ezt a világot. Csakis Hrafn Thór tartott itt. Amíg ő gyengélkedett, én sem lehettem szabad.

A könyvbe, amelyet még Jomsborgból hoztam magammal, lejegyeztem Vingulmork hitvány megszállását, Koca Sigurd, Hákon-fia Svein és a határmenti svédek tettét. Még ekkor sem tudtam, pontosan hogyan történt, mindössze annyi jutott el hozzám, hogy az átkozottak összeszövetkeztek ellenem, és lerohanták uradalmamat, amíg angol földön hadakoztam. Arra gyanakodtam, Svein megegyezett Toldó Ólof királlyal, akinek még a svolderi ütközet után odaígérték Ránríkit és Vingulmorkot. Talán megosztották egymás között az adókat, nem tudom. Az azonban továbbra is felfoghatatlannak tűnt, hogy éppen Svein, Eirík jarl testvére paktált le ilyen emberekkel ellenem. Hiszen Eirík maga adott nekem törzsfői hatalmat Vingulmorkban a beszedett adók feléért cserébe.

Lehet, hogy az olyan embereknek, mint amilyen én is vagyok, nem kellene azon morfondíroznia, mi jár a jarlok és a királyok fejében. Egyelőre belenyugodtam, hogy szülőföldem hosszú időre más urak kezére került. Bosszantott, hogy apám gyilkosa ül most csarnokomban, és kormányozza birtokomat, de Hrafn Thór sérülése jobban zavart. Már a puszta gondolat is, hogy Ros életben van, késként forgott bennem, de tudtam, hogy egyelőre nem tehetek semmit. Azon tűnődtem, hogyan élhette túl azt a mély sebet, amit a fejszém vágott a lábán. Úgy rémlett, Ólafhoz hasonlóan ő is láncinget viselt. Azt mondják, lehetséges, hogy egy férfi még azelőtt kibújjon belőle, hogy megfulladna, feltéve, ha gyorsan mozog, és képes sokáig bent tartani a levegőt. Vagy mégiscsak rosszul emlékszem? Bőrvértet viselt a csatában? Annak gyorsan el lehet vágni a szíjait, az ember pillanatok alatt leveti magáról. Vagy talán a kezébe akadt egy evező vagy más uszadék ott lent, a vízben?

Hamarosan elértem az ivókürt fenekét. A sör egy helyre szögezi az ember gondolatait, ezért egyedül azon tudtam töprengeni, hogyan kerülhette el Ros a vízbefúlást, és hogyan kecmergett partra. Bizonyára még aznap segítséget is kapott valakitől, hiszen a fejsze elvágta az izmait és eltörte a csontját. Szinte magam előtt láttam, ahogy az egyik síksági hosszúházban fekszik, miközben valaki kimossa a sebét forró vízzel, sínbe teszi a lábát, és tiszta ruhába bugyolálja a sebet. Ezt elképzelve kegyetlen haragra gyúltam. Hogyan élt túl apám gyilkosa egy ilyen förtelmes sérülést? Miért nem lepték el a férgek a húsát, ahogy most Hrafn Thórét? Miért nem veszítette el a lábát, ha a fiam most minden bizonnyal elveszíti a kezét?

Gyermekeim… örülök, hogy aznap nem láttatok engem a Körömhajón. Megtört ember voltam. Napközben aggodalmak nyomtak, éjjelente pedig újra a nyílvesszők között álltam. Miután visszaverték a támadásunkat, a fjordon át menekültünk. Ros és az emberei azonban vissza akarták szerezni a hajóikat. Az egyik lángoló nyílvessző eltalálta Hrafn Thór kézfejét. A nagyobb erek nem sérültek meg, ezért sokáig úgy hittük, szerencsések voltunk. A seb azonban azóta sem gyógyult be. Férgek férkőztek belé, és a gyulladás egyre nagyobb területre terjedt ki.

Nincs nagyobb balszerencse annál, mint ami az ember gyerekét éri. Ha odaadhattam volna fél kezemet a fiam kezéért cserébe, örömmel megteszem. Ha kell, a saját fejszémmel vágom le. Mi, emberek azonban nem dönthetünk ilyen dolgokról. Tűrnünk kell, amit a sors nekünk szán. A keresztények azt mondják, bennünk, északiakban nem voltak ilyen érzések. Azt mondják, mi és a finnek voltunk az összes közül a legpogányabb népség, olyanok, mint a megszelídítendő vadállatok. A déli szerzetesek szerint túl apró szív dobogott bennünk. Csak az ezüst és az arany iránti szeretetnek akadt benne hely. Ez azonban hazugság, mint oly sok más dolog, amit a keresztények terjesztenek rólunk.

Sokáig ültem ott és forgattam magamban ehhez hasonló gondolatokat. Minél tovább hallgattam a hullámok csapkodását és a szél zúgását, annál nagyobbra dagadt bennem a méreg. A sör elzsibbasztott, a karom és a lábam ólomsúllyal húzott le. Mégis felálltam, és kicsoszogtam a sátorból. Egy ideig csak botladoztam a fedélzeten, aztán megálltam a kormányrúd mellett. Végignéztem a jarl hosszúhajóin és a halászok csónakjain, aztán a szász hajó felé sandítottam. A legénység a fedélzet közepén lobogó tűz köré gyűlt, bizonyára igencsak fáztak. Nem láttam közöttük a szerzetest. Az öklömet rázva azt üvöltöttem, takarodjanak innen messzire, de nem hiszem, hogy értettek belőle bármit is. Végül visszatértem a sátorba, és magam köré tekertem egy pokrócot, amelyet az egyik evezősládában találtam. A ládára ültem, hogy még többet igyak, de ekkor már olyan erővel fogott el a fájdalom, hogy még a korsót is képtelen voltam felemelni.

Egész este a hajón maradtam. Gyáva voltam és gyenge, nem tudtam visszamenni a Grím-tanyára a fiaimhoz. Tudtam, ha ilyen részegen térek vissza, Sigrid is olyan hideg tekintettel fogadna, hogy a velő is jéggé fagyna a csontjaimban. Azt mondta, ünnepélyeken lerészegedhetek, ha az övemben tudom tartani a késemet, és a számban a hitvány szavakat. Magányosan azonban nem engedett inni. Ha így tettem, addig nem térhettem haza, amíg ki nem józanodtam.

Lehetséges, hogy elaludtam az evezősládán. Talán csak álmomban láttam, hogy a volva rúnát vet a fedélzeten. Idős asszony volt, ősz haja kócos, mint a gyapjú, ábrázata ráncos és viharvert. Varázsbotot tartott a kezében. Vastag vasrúd volt, nagyjából olyan hosszú, mint egy gyerek karja, és rügy alakban végződött. A rúnák az ember gyötrelmeiről szólnak ma… Tyr rúnája, a szekér és Ísa…

Talán csak az emlékeim játszanak velem. Az is lehet, hogy sosem járt a hajómon, sem álmomban, sem a valóságban. Később jósolt nekem, és később hoztam meg a döntéseimet. Mert amikor felébredtem részeg álmomból, nem ő ült mellettem, hanem Vinabave. A bőrös rám terítette a köpenyét. A deszkákon feküdtem. Hideg volt.

– Kezd befagyni az öböl – szólalt meg.

Vastag, térdig érő gyapjúkabátot és gyapjúnadrágot viselt birkabőr sapkával és kesztyűvel. A lábszárát zöldesbarna szíjakkal tekerte körbe. Új csizmája csillogott a viasztól és az olajtól.

Erre valami olyasmit morogtam, hogy nem vagyok részeg. Ha Sigrid küldte, hogy nézze meg, mit csinálok, nyugodtan menjen vissza hozzá, és mondja meg, hogy dolgozom valamin. Vinabave ekkor kihúzta a kést az övéből. A kezébe vette a botját, és faragni kezdett.

– A szavak olyanok, mint a rúnák – felelte. – Akkor jók, ha igazak.

Igaz rúnák. Rúnák, amelyekre emlékezni kell. Ilyen rúnákat véstél a botodba, Vinabave, és ilyeneket rajzoltál a bőrödre. Azt hiszem, sokkal jobban féltél attól, hogy feledni fogsz, mint hogy téged elfelejtenek. Talán ez a legnagyobb különbség népeink között. Mi, északiak azért élünk, hogy emlékezzenek ránk. Te azért éltél, hogy emlékezz.

A bőrös partra segített. A kőmólón álltunk, a szél csípte az arcunkat, a holdfény bevilágította a kikötőt. Fájó fejjel, fázósan bámultam a szász hajó felé. A vízen széles jégtáblák úsztak. Tudtam, hogy hamarosan összefagynak, és ha a szél eláll, a jég minden egyes hajót megköt az öbölben.

– Tudod, Thorstein, hogy elveszítettem a feleségemet és a gyermekemet is. Mindennap gondolok rájuk, és mindennap kínoz a hiányuk.

Bólintottam. Vinabave ritkán beszélt az óceán túlpartján hagyott életéről, de tudtam a családját ért szörnyűségekről és igazságtalan sorsáról.

– Azt is tudod, hogy mindig lerészegedem, ha sör kerül elém. Azért csinálom, hogy legalább egy időre feledni tudjak. De ez gyalázatos szokás, Thorstein.

Vinabave elment. Hallottam a lépteit és a kövön kopogó botot. Tudtam, hogy igaza van. És azt is tudtam, hogy nem nézhetem végig tétlenül, ahogy a fiam lassan elsorvad. De képtelen voltam rávenni magam, hogy levágjam a kezét.

2.

Ylir

Jul ünnepére a hó beborította a szigeteket. A helyiek nagyon örültek neki, szerintük így az alvilágiak nehezebben kapaszkodnak fel közénk a tőzegből. A jég összekötötte a szigeteket és a földfokokat. A merészebb férfiak kimentek a jégtakaróra, léket ütöttek belé, és úgy horgásztak. Mi, többiek a tanyákon maradtunk, én néhány újabb palánkon dolgoztam. Szerettem volna magasítani a tatkorláton, hogy a kormányost ne találják el olyan könnyen a nyílvesszők. A kormányos márpedig leggyakrabban biztosan én leszek, így Sigrid rendkívül elégedett volt ezzel a munkálkodásommal. Elmeséltem neki, miért gyalulok a Kiskutyával és Eysteinnal, és azt is elmondtam, hogyan tervezünk kátrányt kiégetni néhány mocsári nyír gyökeréből. Feleségem bólogatott, úgy tűnt, figyel is arra, amit mondok. Jó érzés volt beszélni vele, és ha képes lettem volna elég akaraterőt összegyűjteni magamban, bizonyára szót ejtek Hrafn Thór sebéről is, és arról, mit kell tennünk. Tudtam, hogy le kell vágni a kezét, hiszen nem gyógyul. Sigriden is láttam, hogy a szíve mélyén ő is tisztában van vele: esténként a fiunk mellett ülve nézett engem szigorúan, egészen addig, amíg el nem fordultam.

Akkor is ridegen bámult, amikor megérkezett hozzánk a követ. Aznap havat hozott a szél, a lovas köpenye csapkodott, és egyik kezével a fejébe kellett nyomnia a sapkáját, ha nem akarta elveszíteni a Grím-tanya alatti öböl felől érkező forgatagban.

– A jarl arra kér benneteket, hogy bízzatok meg néhány embert a jószágok őrzésével.

Az udvaron álló férfiak bólintottak, én pedig azt feleltem neki, így fogunk tenni. A jarl roppantul aggódott amiatt, hogy a niflheimiek lelovagolnak közénk az égboltról. Beszéltem erről a Kiskutyával. Azt mondta, a jarl ezt az egész históriát az apjától hallotta. Gyerekkorában jul éjjelén eltűnt négy tehén a tanyáról, és később mindegyiket holtan találták, látható sérülés nélkül a testükön. Sigurd ezért minden évben megkérte a gazdákat, hogy ezen az éjszakán különösen vigyázzanak az állataikra, és ha vendégségbe hívta őket – ahogy most bennünket is –, meghagyta, hogy néhány őrszem maradjon az istálló előtt.

– Sigurd, Hlodvir fia, a Fóka-szigetek jarlja arra kéri Thorstein törzsfőt és embereit, hogy készítsék fel a tanyát jul ünnepére – folytatta a lovas, majd hozzátette, hogy az áldozat előtt újabb követ érkezik majd hozzánk. Ezután megfordította a lovat, felkaptatott az emelkedőre, és követte az ösvényt nyugat felé, amerre a jarl birtoka feküdt.

A nap hátralévő részében felkészítettük a tanyát a niflheimiek érkezésére. Hozzám hasonlóan Eystein is úgy vélte, szánalmas tevékenység ez, de embereim és a tanyasiak szükségesnek tartották. Azon a télen valamivel korábban levágtunk egy disznót, és a vérét összefőztük árpával és zsírral. Most vizet töltöttünk rá, és az ajtófélfákra kentük a vérlevest. Az asszonyok kását főztek Grím kísértetének, és megtisztították a lovak és a kecskék patáját. Ezzel a hagyománnyal egyébként egyedül a Fóka-szigeteken találkoztam egész életemben. A tanya felkészült a niflheimiek és mindenféle más gonosz szellemek érkezésére is. Emlékszem, aznap este Vinabavéval felmentünk a kőrakás mellé, és az eget kémleltük. Egy idő után a bőrös dél felé mutatott, ahol kezdtek szétoszlani a felhők. Különös látvány volt, hiszen a nap már készült lebukni a nyugati óceán mögött, így sötétnek kellett volna lennie. Mintha Ász Thór hasította volna ketté az égboltot, és a repedésből furcsa, aranyszínű fény szökne elő.

– Gyalog szerint ezek nem a niflheimiek, hanem Freyja einherjarjai, akiknek sört kell kirakni ajándékba. Cserébe békén hagyják a jószágokat.

Nem válaszoltam. Nem féltem sem a niflheimiektől, sem az einherjaroktól. Tudtam, ha férfihoz illő módon élek és halok meg, egy nap én is az einherjarok közé kerülök majd. De én nem Freyjához akartam kerülni, hanem Ódin csarnokába.

Egy ideig a déli eget fürkésztük, a repedés azonban hamarosan bezárult, és leszállt a sötétség. Ekkor a kikötő és a befagyott öböl felé fordultunk. Azt mormogtam a bőrösnek, hogy a szerzetes és társai eddig nem sok vizet zavartak. Úgy hallottuk, a szigetek jarlja befogadta őket. Ha a fiam sorsa nem foglalja le a gondolataimat, bizonyára hosszan aggodalmaskodtam volna emiatt. A szerzetesek szavai méregként fertőzik meg az ember lelkét. Oka volt annak, hogy mindig elkergettem őket a birtokomról.

Aznap este ismét leültem Hrafn Thór mellé, amíg Vinabave kicserélte a kötéseit. Sigrid az ölembe ültette Björnart. Eddig inkább eltereltük a figyelmét, amíg a sebet ápoltuk, de feleségem most talán úgy vélte, neki is látnia kell a sebet ahhoz, hogy megértse, amit hamarosan kénytelenek leszünk megtenni Hrafn Thórral. Aznap különösen csúnya volt: a széle megszürkült, és erősen bűzlött. Sigrid egész teste megfeszült, amikor meglátta.

– Mosd ki! – kérte. – Hadd száradjon meg! Utána tegyél rá friss kötést!

Vinabave megkérdezte, hogy levágja-e róla a férges részeket, ahogy korábban is tette.

Sigrid válasza egész éjjel visszhangzott a fejemben. Akkor is erre gondoltam, amikor kiléptem az udvarra, és láttam, hogy az ég meghasad, és akkor is, amikor beléptem az istállóba Vingurhoz. Már nem szükséges. Lehajolt, és megsimította a fiunk arcát. Többet nem kínozzuk. Rendben, Hrafn Thór?

Képtelen voltam megszabadulni ezektől a szavaktól. Kimentem a Körömhajóra inni, de a sör nem hozott megnyugvást. Nem akartam a fedélzeten maradni, mert attól féltem, Sigrid a távollétemben fogja levágatni Hrafn Thór kezét. Ezért hát visszafutottam, olyan gyorsan, ahogy csak sánta lábamtól tellett.

Aznap éjjel én őriztem az álmát. Az ágy szélén ültem. A tűzgödörbe bámultam, és amikor Hilda felébredt, mint minden éjjel a legsötétebb órában, én raktam fát a parázsra. Rám nézett, aztán az ajtóra. Bólintottam. Tudtam, mire gondol. Közeledtek a szellemek és a lidércek. Ha az ember ilyenkor hal meg betegágyon, Ódin sem tudja visszahozni a karmaik közül. Ezért hát különösen ügyeltem a tűzre. Hrafn Thór mellett ültem, de sűrűn pillantottam Sigrid és a kis Björnar felé is. Sem szellem, sem halandó ember nem vehette el őket tőlem.

Hrafn Thór nyugtalanul aludt azon az éjjelen. Szüntelenül forgolódott, sebesült kezéhez kapva nyöszörgött. Megsimítottam a haját, és azt suttogtam, minden rendben lesz, de csak halkan, nehogy felébresszem. Nemsokára odalépett hozzánk Vinabave nagy bőrtakarójával, és leheveredett mellénk. Úgy kucorodott össze a lábamnál, mint egy kutya. A gazda és a rabszolgája – mert az emberek úgy tudták, a rabszolgám. Thorstein szolgájaként hivatkoztak rá, és ugyanannyira a tulajdonom volt, akárcsak a kardom vagy a hajóm. Talán furcsállod, hogy rabszolgát tartottam, hiszen Vingulmork uráról messze földön elhíresült, hogy minden rabszolgát felszabadít, és haragjában kiüti a fogát azoknak a birtokára érkező kereskedőknek, akik embert próbálnak eladni neki. Ha jókedvemben voltam, a kereskedő összeszedhette a fogait, mielőtt elkergettem a vidékről. Ennél több fizetséget senki sem kapott. Vinabavéval azonban máshogy állt a dolog. Mivel bőrös volt, az emberek megpróbálták volna foglyul ejteni, hogy jó pénzért eladják. Hozzá hasonlót nemigen láttak mifelénk. Így hát azzal, hogy a tulajdonomnak nyilvánítottam, valójában megvédtem. Onejunnal ugyanígy történt, aki szintén bőrös volt: Eystein feleségeként védelmet élvezett.

Nem sokkal pirkadat előtt aludhattam el. Nyugati utazásunkról álmodtam, festett arcú patuxetekről, lángokról és vérontásról. Még mindig az óceán túlpartján hadakoztam, amikor Sigrid megrázta a vállamat, és azt mondta, ébredjek fel. Valaki kopogott az ajtón.

Amikor kinyitottam az ajtót, és behívtam a jarl küldöttjét, még sötét volt kint, a tanyasiak alig dörzsölték ki a szemükből az álmot. Ugyanaz a férfi tért vissza, aki korábban megkért, hogy készítsük elő a tanyát jul ünnepére. Hátracsúsztatta sapkáját, és mormogott valamit a közelgő áldozatról. Az övtáskájában kotorászott egy ideig, aztán előhalászta belőle egy fókaborjú vállcsontját. Átnyújtotta nekem, majd hátat fordított, és eltávozott. Hallottuk, ahogy megindítja a lovat az ösvényen.

A csontba a nevemet vésték, és mellé a következő két szót: Grím lánya. Abban azonban már korábban megegyeztünk, hogy Sigrid nem tart velem, sem Vinabave vagy Gyalog Úlfar. Hrafn Thór túl gyenge volt. Megerőltette volna a sok gyaloglás, és sem neki, sem Björnarnak nem volt keresnivalója az áldozaton. Sok pletykát hallottunk a szigetek jarljának áldozatairól, többek között azt, hogy annyi vért folyat ki az isteneknek, mint egy király. Éppen ezért szerettem volna, hogy feleségem és fiaim a tanyán maradjanak, Vinabave ellássa a sebet, Gyalog Úlfar pedig gondoskodjon róla, hogy se lidérc, se más élő ellenség ne közelíthesse meg a házat távollétemben. Eysteint magammal vittem, és embereimet is, bár a nagy részük már így is a jarl birtokán lakott, hiszen a Grím-tanya nem volt elég mindannyiunknak. A Kiskutyát az apja nem látta szívesen, ezért ő minden bizonnyal lehúzódik a kikötőbe, és a bodnárral meg Thóralffal ünnepel majd. Azok ketten rokonságban álltak Garddal, aki régen a Grím-tanyán lakott. Amikor Gard meghalt, ők rendeztek neki tort, és semmin nem spóroltak. A Kiskutya joggal remélhette, hogy náluk itallal és étellel is bőségesen megtöltheti a gyomrát.

Aznap reggel kásától nehéz gyomorral lovagoltunk ki a Grím-tanyáról. Az asszonyok nyilván úgy gondolták, hogy ha degeszre tömnek bennünket, talán nem csapunk olyan embertelen mulatságot a jarlnál. Szívesen mondanám, hogy olyan elkeseredett voltam, hogy egy falatot sem tudtam volna lenyelni, de az igazat megvallva, vártam az ünnepséget. Arra készültem, hogy a következő napokban egy pillanatig sem marad majd száraz a torkom. A szabad férfiak minden északi országban képességeiknek megfelelően kivették a részüket ebből a háromnapos ivászatból. Abban persze nem volt egyetértés, pontosan mennyit illik inni ilyenkor. Néhányak szerint három kis hordónyit kell magába döntenie az embernek, mások kettőre esküdtek. Akárhogy is, ennyi elegendő volt ahhoz, hogy az ember folyamatosan vedeljen az áldozókés első szúrásától kezdve az utolsó nap estéjéig.

Sosem kedveltem az áldozást, ezért aznap is igen lassan lovagoltam át a dombok között. A jarl az egyik legjobb lovát tervezte levágni az istenszobrok között, de én ezt nem szerettem volna végignézni. Senki ne mondja nekem azt, hogy az isteneknek ajánlott fel ilyen nagyszerű áldozatot! Ódin sosem kérte tőlünk, hogy metsszük le paripánk fejét. Szívesebben lát a nyeregben, ellenségeink felé vágtatva. Azt sem akarja, hogy felnyissuk a tejelő tehén torkát. A gyerekeknek és a borjaknak is szükségük van arra a tejre.

A jarl azonban bőségesen áldozott abban az évben, mint mindig, és ünneplésünk nem sokban különbözött attól, amit a keresztények csinálnak manapság. Mint mondtam, három napig tartott a mulatság. Ilyenkor mindenki egy tehetősebb gazdához vagy jarlhoz ment vendégségbe, és amikor nem aludt éppen, megtisztelte őt jelenlétével a csarnokban. A feláldozott ló húsát hatalmas üstökben főzték, a férfiak Ódinra, Njördre és Freyre emelték korsóikat az asztaloknál. Én sosem kedveltem Freyt túlságosan, ezt mindenki tudta rólam, aki kicsit is ismert. Mindenesetre az ő tiszteletére is ittam, és Bragiéra is, amikor mindenki a csarnok közepére járult, és megfogadott hőstetteket, véres bosszúkat és egyéb hasonló cselekedeteket. Ezekre az ígéretekre illik emlékezni, különben ellenségeink és bajtársaink azt hiszik, hogy a szavaink semmit sem jelentenek. De mindenekelőtt lakomáztunk, ittunk és mulatoztunk. Sosem mondtunk nemet az elénk tolt húsra vagy a korsónkba töltött sörre, különben szégyent hoztunk volna barátainkra és nemzetségünkre is.

Mire odaértünk Hlodvir-fia Sigurd tanyájára, már feláldozták a lovat. A jarl levágta a fejét, és amikor belovagoltunk az udvarba, láttuk, hogy az emberei már lefelé igyekeznek a dombtetőről. Az istenszobrokat ugyanis egy magaslaton helyezték el, ahonnan ki lehetett látni a tengerre. A jarl szerint így illett áldozni Njördnek, a vizek istenének. Bizonyára a lovat is a vén kék szakállúnak ajánlotta, talán őt kedvelte a legjobban az összes ásgardi közül. Szerintem legtöbbet a Mindenek Atyjának kellett volna áldoznia, hiszen ha megtartja a szavát, hamarosan útra kel, hogy skót földet foglaljon magának. Megesküdött rá, és ennek megerősítéseképp a hollós lobogót is kitűzte törzsfői széke fölé.

Helyet foglaltunk a csarnokban. A jarl emberei karóra szúrták a lófejet, és rövid idő alatt megnyúzták a testét. A karót négy botra fektetve felállították az udvaron, ráerősítették a bőrt, és a ló lábait a botokhoz kötözték. Ez így maradt az ünnepség végéig, és bár nem hasonlított a hitványok oszlopára, mégis az jutott eszembe róla. Azt mondják, a lidércek megijednek tőle, és a vérontás talán a niflheimieket is távol tartja majd a birtoktól.

A hosszúházban kemény ivászatra készültek. Ezt már akkor láttuk, amikor először beléptünk. Az asztalok mellé hordókat és hányóvödröket állítottak, a parázs fölött két birka forgott. Mellettük lógott a jarl legöblösebb üstje.

Eysteinon kívül még tizenkét emberem jött el az ünnepségre. Közülük heten a jarl birtokán laktak, így érkezésünkkor magasba emelt korsóval köszöntöttek bennünket. Megbízható, hűséges harcosok voltak, a legtöbben vingulmorkiak. Mind a Körömhajó fedélzetén küzdöttek, amikor Ros csapata elől menekültünk, de az akkor velünk evezők közül nem mindenki maradt mellettünk a Fóka-szigeteken. Sokan közülük délre utaztak annak reményében, hogy munkát kapnak egy hajón, mások pedig szerettek volna Thórkel csapataihoz szegődni, hogy tisztességes fizetség fejében a dán horda sorait erősítsék az angolok ellen. Mások az ellenkező utat választották: hűséget fogadtak nekem, és elmondták, hogy vingulmorki rokonaik sok jó szóval dicsérték egykori uraskodásom éveit. Valójában természetesen ők is abban reménykedtek, hogy délre mehetnek velem, ahol gazdag zsákmány üti majd a markukat. Más fizetséget aligha adhattam volna nekik, hiszen amikor eljöttem Vingulmorkból, csupán annyi vagyonom maradt, amennyit magamon viseltem.

Leültünk az egyik asztalhoz, és megvártuk, amíg a jarl csapata csatlakozik hozzánk. A vén Sigurdot könyékig borította a vér, és még az arcáról is az csöpögött. Mögötte jött a felesége, őket pedig egy férfi követte, kezében két vödör lóvérrel. Letette elénk az asztalra, a jarl belemártotta a kezét, és ránk fröcskölt néhány cseppet. Ezt a műveletet minden asztalnál megismételték, aztán bekenték az ajtót és a tetőt tartó oszlopokat is. A jarl csak ezután ült le a tűzgödör végébe.

– Áldoztunk Njördnek – szólalt meg rekedten. – Áldoztunk Freynek. Áldoztunk Jul apónak is.

Valaki ivókürtöt nyomott a kezébe.

– Most pedig igyunk, testvéreim!

Csend ereszkedett a csarnokra. A felszolgálók kiosztották a korsókat. A jarl hosszúháza nem volt kifejezetten nagy, de aznap csaknem hatvanan lehettünk fél tucat felszolgálóra. Miután mindenkinek töltöttek a sörből, ittunk Njördre, Freyre és Jul apóra is. A jarl bizonyára elégedett volt magával, amiért ezzel a költői névvel illette Ódint. Ezt az ember csak akkor tette, amikor úgy vélte, látogatást érdemel tőle.

Mi, férfiak gyorsan lerészegedtünk. Erről nincs mit mondanom. Én mindenesetre ügyeltem rá, hogy ne igyak túl sokat, mert emlékeztem, mire kért Sigrid. Ha érzem, hogy kezdek bódulni, tegyem le a korsót, és egyek helyette. Félt, hogy verekedésbe keveredem. Félt, hogy a Kiskutya beront az apja csarnokába, és a szócsata ökölvíváshoz vezet majd, kiváltképp, ha a szászok is velünk lakomáznak. A Kiskutya azonban távol maradt, a szászoknak és a szerzetesnek pedig nyomát sem láttam. Ennek következtében az első ünnepnap meglehetősen csendesen telt. Ittunk, ettünk, de a lóhúst meghagytuk a következő napra. Mire leszállt a sötétség a tanyára, mindnyájan elmélyülten üldögéltünk a padokon. A szigetek jarlja időközben elszenderedett. Hlodvir-fia Sigurd házában a falak mentén alvópadok húzódtak, és azok, akiknek nem maradt hely az asztalnál, itt helyezték kényelembe magukat. Így ha elálmosodtak, csupán hátra kellett dőlniük – és a legtöbben így is tettek. A neves emberek a tűzgödörhöz közel kaptak helyet, köztük én és Eystein is, meg még néhány ló-szigeti földbirtokos.

Az este csendjében különös búskomorságba süllyedtem. Azt hiszem, jelzés volt, mert amikor a tűz egészen leégett, csak a parázs pislákolt már, belépett a csarnokba egy vénséges vén asszony. Azonnal felismertem. Őt láttam a hajón is. Mérges tekintetű volt, mint egy hegyi troll, és göcsörtös ujjai között az áldozati ló hímvesszejét szorongatta. Mind ismertük ezt a régi szokást: a volvák és a bölcs asszonyok levágták az áldozati ló vesszejét, és bekenték olajjal meg növényi nedvekkel. Ezután lenbe csomagolták, és megszárították. Ezt mi akkoriban termékenyítőnek hívtuk, mert ha az embernek nem született gyereke, rátette a kezét, és az Ász istennők megsegítették. Eystein azt suttogta, nekem is meg kellene fognom, de én sosem bíztam a volvákban. Élősdinek tartottam őket, mert egyedül akkor másztak elő üregeikből, amikor meghallották a sör fröccsenését és a sülő hús sercegését. Egyébként is megbékéltem már vele, hogy Sigrid nem szül nekem több gyereket.

A jarl még mindig hortyogott, amikor a volva megállt a tűzgödör mellett, hogy rúnákat vessen. Az egyik szolgálólány közelebb lépett, hogy lássa, mit csinál a vénség. Amaz az övén lógó bőrerszényért nyúlva rúnákat dobott a földre, és elgondolkodva vizsgálta őket. Onnan, ahol mi ültünk, nem láttuk jól, de Eystein azt mondta, dán rúnák, és még néhány olyan jel, amit nem ismer fel.

– A rúnák az ember gyötrelmeiről szólnak ma – mondta a vénasszony. – Tyr rúnája, a szekér és Ísa… Raidó… Fehu… – Megnyalta az ajkát, a kezébe vett egy rúnát, és egyenesen rám meredt. – Hagal.

A lányok ekkor közelebb léptek hozzánk, és megtöltötték korsóinkat. A rúnavetést gyakran csak halkan mormolják, a sör pedig tompítja a hangokat. A volva azonban nem akart mást mondani nekünk aznap éjjel, és ebben bizonyára az is közrejátszott, hogy az ő kezébe is nyomtak egy korsó sört. Olyan gyorsan itta ki, hogy még egy férfit is megszégyenített volna vele. Meglóbálta a kezében a termékenyítőt, motyogott valamit, amit nem értettünk, előhúzta az övéből varázspálcáját, és megpróbált a végében ásító lyukba nyomni egy darab parazsat. Végül egy újabb korsó sör mégis elterelte a figyelmét.

Aznap éjjel felmentem Eysteinnal a dombtetőre, és a véráztatta istenszobrokat bámulva azon tűnődtem, amit a volvától hallottam. Azt hiszem, Eysteinnak is ugyanaz járt a fejében. Nem lehetek biztos benne. Az is lehetséges, hogy közben elbóbiskolt, mert amikor azt mondtam, maradjunk itt egy kicsit, hogy közelebb legyünk a Mindenek Atyjához, a derék jomsviking lehunyt szemmel állt mellettem, mintha ott helyben elaludt volna.

Három napig tartott az ünneplés. Jómagam a második nap délelőttjén hazatértem a Grím-tanyára. Szerettem volna látni Hrafn Thórt, és találkozni Sigriddel és Björnarral, mielőtt visszalovagolok a második estére. Eystein is kikísért az udvarra, és a lidércekről mormogott, akik ekkor voltak erejük teljében. A sodródó fellegek felé mutatott, és azt kérdezte, mit teszek majd, ha Ódin jön felém nyolclábú paripáján, mögötte pedig az einherjarok seregei.

– Apám mindig azt mondta, hogy ilyenkor a niflheimiek lovagolnak ki – feleltem. – Én ehhez tartom magam. De ha mégis az einherjarok érkeznek…

Emlékszem, a nyeregből figyeltem a borús felhőket, miközben a fáradt ábrázatú Eystein Vingur kócos sörényét simogatta.

– Ha az einherjarok jönnek, és Ódin vezeti őket Sleipnir nyolc sebes patáján… Ha valóban így van, megköszönöm neki a hadiszerencsét, amellyel eddig megáldott.

Merész válasz volt ez, és Eystein is így gondolhatta, mert ezután szó nélkül visszatért a jarl hosszúházába. Kilovagoltam a dombok közé. Déli szél borzolta a hajamat és a szakállamat, fehér hó hullott az arcomba. Józannak éreztem magam, mintha nem is ittam volna előző este. Mégis részeg lehettem, mert kint, a lankák között olyan látomás tárult elém, amelyet azóta sem tudok megmagyarázni. Nagyjából félúton a jarl birtoka és a Grím-tanya között egy lapos tó partja mentén elkanyarodott az út. Értékes rakománnyal nem gázolt az ember a vízbe, de mi, férfiak gyakran a tavon keresztül rövidítettük le az utat. Vingur erős, megbízható hátas volt, bár sosem nőtte ki teljesen ifjúkori sántaságát. Nem igaz az, amit a Ló-szigeten néhányan mondogattak: hogy sánta lába miatt nem bír el egy felnőtt embert. Mindenesetre nem lovagoltam rajta túl gyakran, és a legtöbb napon szabadon járt-kelt a szigeten. Így hát az, aki azt állítja, ledobott magáról, vagy megbotlott a vízben, hazudik.

Belegázoltunk a vízbe. Nem gondolkodtam rajta sokat, hiszen a jarl birtoka felé vezető úton is átvágtunk rajta, és akkor is teljesen biztonságos volt. Egyébként is szívesebben léptettem bele Vingurt, mint hogy a csúszós, alattomos parti úton botladozzon végig. Félúton aztán hirtelen megállt, és mozdulatlanná dermedt, mintha valamiféle bűbájt bocsátottak volna rá. Ekkor megdördült az ég, és én felemeltem a tekintetem. Keleten, az Északi-tenger fölött felszakadoztak a fellegek, és hatalmas madárraj repült ki közülük. Vingur ekkor két lábra ágaskodott, én pedig a nyeregből a jeges vízbe zuhantam. Amikor talpra kecmeregtem, láttam, hogy nem is madarak közelítenek felénk. Lovasok voltak, élükön egy harci szekérrel, amelyet két bakkecske húzott.

Ász Thór, aznap a saját szememmel láttalak. A szekéren álltál, és az oldalához csaptad roppant kalapácsod. Mögötted vonult a sereg, de nem niflheimiek, hanem bátor szívű harcosok, einherjarok Ódin és Freyja csarnokaiból. Ragyogó lándzsájú valkűrök érkeztek, és egyszerre gyönyörűséges, mégis vérfagyasztó dalt énekeltek. Vérszag kúszott az orromba, és láttam, hogy a körülöttem hullámzó víz már nem víz. Vérben álltam. Hirtelen Hallvard jelent meg a parton. Hallvard, a jomsviking skáld, akinek fia és lánya is keserves életet kapott a sorstól.

– Thorstein! Törzsfő! Mondd, eleget áldozol? Elég jól áldozol? Eléggé törekedsz az istenek szeretetére? Feláldoznád a testvéredet, az embereidet és asszonyodat is, akit szeretnél, ha tudnál? Hrafn Thór lesz az áldozatod, törzsfő, ha nem teszel semmit!

Ezeket a szavakat kiáltotta nekem. A sereg elhaladt fölöttem, nem törődött velem. Fogalmam sincs, merre tarthattak, bezárultak mögöttük a felhők. A vízben álltam, és rettenetesen szégyelltem magam. Sírtam a fiamért, mert tudtam, ha nem gondoskodom róla, hogy levágjuk a kezét, halál jut neki osztályrészül. Eldöntöttem, hogy amint kipárolog belőlem a részegség, én magam fogom megtenni. Miután lesújtott a fejsze, már késő lesz szánakozni. A seb begyógyul, és újra beköszönt a tavasz. Nyugodt szívvel csatlakozhatok a dán hordához, nem kell azon aggodalmaskodnom, túléli-e a sérülést.

Mégsem voltam elég erős. Gondolatban sikerült eljutnom idáig, a testem azonban nem engedelmeskedett. Ahhoz sem volt elég erőm, hogy hazatérjek a Grím-tanyára, és Sigrid szemébe nézzek, nemhogy ahhoz, hogy bevalljam neki, amit korábban ő mondott nekem: hogy kénytelenek leszünk levágni a fiunk kezét. Térdre estem a tó közepén, Vingur pedig kiléptetett a partra, és csendben rágcsálni kezdett egy szikkadt fűcsomót.

Nem tudom, mennyi ideig maradtam ott. A csontvelőmig átfagytam, mire megláttam a szekérúton közeledő férfit. Felismertem. A Kiskutya volt az.

Talpra állított, és felsegített a nyeregbe. Megkérdezte, Vingur dobott-e le magáról, de csak megráztam a fejem.

– Apámhoz tartok, hogy elássam vele a csatabárdot – mondta. – De előtte még visszakísérlek a Grím-tanyára. Sigrid majd gyorsan száraz ruhát ad rád, és együtt visszatérhetünk majd az ünnepélyre.

A Kiskutya jó barát volt, és az eltelt évek alatt jó harcossá is vált, még ha nem is volt soha jomsviking. A dombok között lovagoltunk. Én vizesen és reszketve ültem a nyeregben, ő pedig azt magyarázta, miért döntött úgy, hogy békét köt az apjával. Ha Sigurd jarl újra kinevezi örökösévé, és egy nap meghal, a Kiskutya első dolga lesz, hogy földdel ajándékozza meg annak a férfinak a rokonait, akit a legutóbbi ünnepségen megölt. Kifizettem ugyan a váltságdíjat, ez azonban mégsem volt olyan jó megoldás, mintha a Kiskutya fizette volna ki. Éppen ezért úgy vélekedett, hogy az új földekkel javíthat valamelyest a helyzeten, hiszen mindenki nagyobb birtok után sóvárgott. Ha már jarlsága első napján kiosztja nekik, talán lemondanak a vérbosszúról.

Szerintem ez szánalmas terv volt. Megbocsátani egyébként is a keresztények szoktak. A Kiskutya azonban már régen lerészegedett, és lovaglás közben lelkesen hadovált nekem a földosztáson kívül mindenféle más szánalmas tervről is. Elmagyarázta, hogyan kellene elfoglalnunk egész Northumbriát, és felsorolt tucatnyi lányt, akiknek udvarolni fog majd. Természetesen mind gazdag ló-szigeti családokba születtek. A Kiskutya nem értett a hadvezetéshez, és általában a nőkkel is szerencsétlenül járt. Gyakran viselkedett meggondolatlanul, és mindenki hallott már hirtelen haragjáról és lobbanékony természetéről. Az ilyen emberek rendszerint asszony nélkül aludtak, a harcosok pedig nem szívesen követték őket.

Az udvarban Sigrid fogadott. Egy szót sem szóltam neki a látomásomról. Kérdezett az áldozatról, és tudni akarta, megfogadtam-e bármit, amikor Bragira ittam részegen. Azt mormogtam, az áldozat megtörtént, Bragira azonban még nem emeltük a korsónkat a jarl csarnokában. Száraz ruhát adott rám, bár ez már nem volt olyan cifra, mint amelyikben elindultam az ünnepségre. Ezután egy ideig a tűzgödör mellett üldögéltem Hrafn Thórral és Björnarral, akik szerették volna, hogy hazatértemkor magammal hozzam a kutyakölyköt. Erre azt feleltem, ahhoz még mindig túl kicsi.

Amikor szedelőzködni kezdtünk, Sigrid félrevont. Azt suttogta, az lenne a legjobb, ha egyedül térnék vissza a jarlhoz.

– Hiszen tudod, milyen… – suttogta a Kiskutya felé sandítva.

– Az ő döntése – vontam meg a vállam.

*

Miközben a Kiskutyával kettesben a jarl birtoka felé lovagoltunk, vad szél süvöltött a Ló-sziget lankái között. Nem sok szót váltottunk. Amikor a tóhoz értünk, és társam már éppen belegázolt volna, szóltam neki, hogy inkább kövessük körbe a szekérutat. Így is tettünk. Ezután továbbra is némán lovagoltunk.

Amikor az udvarba értünk, senki sem jött elénk. A legtöbben bizonyára még mindig sörtől és hústól elnehezedve aludtak. Ahogy bevezettük a lovakat az istállóba, odajött hozzánk az a szuka, amelyiknek nemrég kölykei születtek. Némi szalma között alakított ki magának fészket, ott aludtak a kicsik. Amikor lefeküdt melléjük, közelebb férkőztek hozzá, és az emlőire tapadtak. Ekkor elmondtam a Kiskutyának, hogy a jarl nekem ajándékozta az egyiket, akit a születési hónapja után Ylirnek neveztem el.

– Elég ostoba név – jegyezte meg a Kiskutya. Bizonyára azt hitte, az apja adta neki.

A hosszúházban alvók szinte észre sem vették, hogy belépünk közéjük. Ébredés után bizonyára folytatták az ünneplést, de már későre járt, így a részegség és a kimerültség ledöntötte őket a lábukról. A legtöbben a padokon fekve horkoltak. A Kiskutyával a tűzgödör mellé telepedtünk. Bajtársam előhúzta hosszú, kissé hajlított pengéjű garda kését, és hántolni kezdte az egyik fahasábot. A forgácsot a parázsra szórta, majd lehúzta prémsapkáját, és legyezni kezdett vele, hogy feltámassza a lángokat. Mindeközben végig körbe-körbenézegetett, jól tudva, hogy nem látják itt szívesen.

– Velem érkeztél – nyugtattam. – A védelmem alatt állsz.

Bárcsak ennyiben is maradtunk volna… A jarlfi hűséges barátom volt, de összes bajtársam közül ő viselkedett a legszeszélyesebben. Korábban adót szedett az apjának, ezért minden helyi szigetlakó gyűlölte és megvetette. Néhány téllel többet látott nálam, de testünkkel és ábrázatunkkal hasonlóan kíméletlenül bánt el a sok véres harc. Hajvonala alatt hosszú sebhely húzódott – egykor egy bőrös szerette volna levágni róla a fejbőrét. Nyugtalanul aludt, és álmában és részegen is gyakran mondogatta, hogy az apja sokat verte gyerekkorában kíméletlenül. E tekintetben a szigetek jarlja igenis hasonlított a keresztényekre, hiszen az ő istenük kegyetlen és megingathatatlan, és nem irgalmaz sem embernek, sem asszonynak, sem gyereknek. A szerzetesek és a papok arra kötelezik az apákat, hogy úgy fegyelmezzék a gyerekeiket, ahogyan az istenük fegyelmezi őket.

– Maradj mellettem! – mondtam. – Ülj velem! Ha bármelyikünk kimegy vizelni, a másik elkíséri.

A Kiskutya bólintott.

– Ittatok már Bragira?

Megráztam a fejem. Ha a férfiak nem kiáltották világgá fogadalmaikat távollétemben, bizonyára este kerül rá sor.

Annál az asztalnál foglaltunk helyet a Kiskutyával, ahol előtte embereimmel ültem. A többiek aludtak, de Eysteint felébresztettem, és magunk mellé ültettem. Amikor meglátta a jarlfit, összehúzott szemmel azt mormogta, ostoba dolog volt idejönnie. Nem tetszett neki, hogy itt látja. A törzsfői szék felé pillantott, amelyben a jarl egyik kutyája feküdt összegömbölyödve. A jarlt magát sehol sem láttuk.

Amíg az asztalnál ültünk, bejöttek a szolgálólányok, és nekiláttak, hogy árpakását főzzenek. Alfrún is közöttük volt, az a lány, akit Eirík jarl küldött velünk. Az idő nagy részét Sigurd birtokán töltötte, hiszen itt könnyebb volt etetni az embereket, mint nálunk. A ladejarl csarnokában bizonyára kitanulta az ehhez hasonló ünnepségek apró fortélyait, mert most is kormot és sót kevert a kásába. Ettől elmúlik a rosszullét, és ha fűzfakormot használnak, olykor még a fejfájáson is segít. Miután kész lett, a keveréket korsókba merték ki, és ezt igen jól tették, mert a legtöbb férfi keze már remegett. Hamarosan halk suttogás futott végig a hosszúházon. Néhány vendég a Kiskutya felé sandított, mutogattak rá, egyikük becsukta az ajtókat. Ketten kést vettek a kezükbe, felálltak a padokról, és felénk botladoztak. Úgy tűnt, mindjárt ránk is rontanak, ám ekkor a volva felemelkedett a padlóról. Megrázta súlyos pálcáját, és azt rikácsolta, gyengék vagyunk, amiért árpakásával tömjük magunkat egy ilyen jeles napon. Csakis lóhúst ehetnénk, semmi mást. Ezután levette a sálját, egyik válláról lecsúsztatta a köpenyét, és az áldozóüst mellé lépve mélyen belemártotta a kezét. Az alján lapult a lóhús rengeteg vérrel elfedve. A volva kihúzta a kezét, és vállára és mellére kente a vért. Ezután megragadta a termékenyítőt, körbehordozta a csarnokban, és erélyesen ránk parancsolt, hogy mindnyájan érintsük meg. Néhányan így is tettek, egészen addig, amíg a jarl egyik embere, Árni-fia Arvid meg nem kérte, hogy hagyja ezt abba. Hiszen Loki is egy óriás csődörével üzekedett kanca alakjában, így fialta Sleipnirt. Arvid azt mondta, ha egy férfi nem szeretné, hogy hitványnak bélyegezzék, ne fogdossa egy csődör hímtagját.

Miután megettük az árpakását, nem sok minden történt a hosszúházban. Az emberek lassanként ébredezni kezdtek, és két férfi, aki gyakran megfordult a kikötőben, letelepedett a tűz mellé. Az egyikük lírát fogott a kezében, és igen jól játszott rajta. A másik énekelni kezdett, halk mormolása lassanként magas, asszonyias hangokba csapott át, de legalább egy időre elűzte aggodalmainkat. Ezen egyébként a sör is biztosan segített, mert ismét megtöltötték korsóinkat, és ismét derekasan inni kezdtünk. Jul ünnepének második napját ültük, de még nem ittunk Bragira, és a lóhúst sem vágtuk meg.

A szigetek jarlja késő este érkezett meg hozzánk. Azt hiszem, mire elfoglalta a helyét a törzsfői székben, már senki sem volt józan a csarnokban. Amikor megjelent, elhalt az éneklés és a zeneszó, mindenki lerakta korsóját az asztalra és a padokra, és felé fordult. Hlodvir-fia Sigurd igen rút ember volt, ennél szebbet senki sem mondhat róla. A nyakán csúnya kelés vöröslött, fogsora erősen rothadt, és előrehaladott korát sem tudta tisztességgel viselni. Hasa kibuggyant az öve fölött, mellkasa és válla keskeny volt és izomtalan. Mégis dacolt Tryggvi-fia Ólaffal, amikor a király megérkezett a szigetekre, és azt követelte, hogy a jarl hajtson térdet előtte. Azt is büszkén hangoztatta, hogy halála előtt elfoglal még valamennyi skót földet is, hogy biztosítsa a sziget gabona- és halellátását. Persze mind sejtettük, hogy e terve mögött más indokok is állhatnak. Most rekedtes hangon kezdett beszélni, és valamit morgott az Ászokról és a Vánokról. Felsorolta a svartálfheimi törpék és az Ász istennők neveit, majd régi rúnákról magyarázott, ez azonban engem is untatott, és társaimat is. Ahogy végignéztem a csarnokban összegyűlt vendégseregen, hirtelen megpillantottam közöttük az Albwin nevű szász szerzetest. Az ajtó közelében állt öt-hat szász társával együtt. Bizonyára a jarllal együtt érkeztek. A szerzetes igen bölcsen csendben maradt. Az egyik tetőtartó oszlop árnyékába húzódott, és bizonyára úgy tervezte, a lehető legkisebb feltűnést kelti majd a lakomán.

Miután Sigurd elsorolta az összes isten nevét és az összes segítő rúnát, és megköszönte apjának és nagyapjának is nemzetsége szép sikereit, odavakkantott a felszolgálólányoknak, és meghagyta nekik, hogy kezdjék el főzni a lóhúst. Dolga végeztével leült a törzsfői székbe, és derekasan vedelni kezdett.

Azon az estén igen hosszan főztük a lóhúst. Nemcsak hús forgott az üstben, hanem a paták, a csánkinak, a tüdő és a szív is. Vingulmorkban egyedül áldozat idején vágtunk le lovat, egyébként sohasem ettünk. Se főve, se sülve nem volt jó íze. Az én birtokomon sosem öltünk lovat, még áldozat gyanánt sem – ebben hasonlítottam a keresztényekre. Miközben ezen morfondíroztam, a felszolgálók kihalászták a lóhúst a vérből, és kiosztották az asztalok között. Ilyenkor mindenkinek illett ennie a jó szerencséjéért, és ezalól a szászok sem vonhatták ki magukat. Albwin azonban szánalmasan viselkedett, mert visszautasította a neki felkínált részt. A férfiaknak ez nagyon nem tetszett. A volva a tűzgödör elé állt, és kiutasította a szerzetest a csarnokból: varázspálcája végébe dugott egy darab izzó parazsat, Albwin felé lengette, és mindenféle átkokat szórt rá. Albwin ekkor olyasmit tett, amit azután sokat emlegettek a szigeteken. Kihúzta a kését az övéből, egy rúnát vésett a korsójába, majd megszúrta a mutatóujját, és vérrel mázolta össze a rúnát. Az asztalok körül ülők összedugták a fejüket, és a szerzetesre meredve sutyorogni kezdtek egymás között. Ha most a szájába vett volna egy darab lóhúst, elnyeri az összes helybéli mély tiszteletét. Ehelyett azonban a volva felé emelte a véres rúnával díszített korsót, és beleivott. A lóhúshoz nem nyúlt.

Először Hlodvir-fia Sigurd emelte korsóját Bragira. Bár valójában nem is korsót emelt: díszes ivókürtöt tartott a kezében, amelyen a véset egy hatalmas sárkánykígyóval küzdő harcost ábrázolt.

– Apám ivókürtjéből iszom. És apám ivókürtjére esküszöm… – Sigurd megkerülte a székét, és leemelte a háttámlájára erősített hollós lobogót. – Apám ivókürtjére és a hollós lobogóra esküszöm… Ajándékozzon meg Ódin diadallal, Njörd pedig drága kincsekkel! Esküszöm, hogy embereimet és hajóimat a skótok ellen vezetem, és földet foglalok tőlük! És ebben a vállalkozásomban számítok a támogatásra. A te támogatásodra is, Thorstein törzsfő!

Mindenki a magasba emelte korsóját, én azonban haboztam. Két tűz közé kerültem: a szigetek jarlja itt, északon számolt velem, régi szövetségeseim, Áldozó Eirík és Villásszakállú Svein azonban délen hadakoztak, ráadásul a skótok támogatásával. Máel Coluim skót király bajtársaim bajtársa volt.

Végül mégis felemeltem a korsómat. Szükségem volt Sigurdra. Tudtam, hogy itt fogom hagyni Sigridet és a gyerekeket, amikor délre utazom. Nem szabadott rossz szájízzel elválnom a szigetek jarljától.

Ittunk. A jarl visszaült a székére, és egy újabb férfi lépett elő. Megfogadta, hogy idén messzebbre hajózik majd ki az őszi halászaton, mint tavaly. Annak a fülében, aki sosem hajózott még a Fóka-szigetektől északra és nyugatra, bizonyára hitványul cseng ez az eskü, de arrafelé kegyetlen viharok tombolnak, és olyan irdatlan bálnák járnak, amelyek könnyűszerrel szilánkokra törhetik az ember hajóját. Ezért hát ittunk erre a fogadalomra, és ittunk annak az ifjúnak az egészségére is, aki előrelépve megígérte, hogy elkíséri a jarlt a hadjáratra, és aranyat meg ezüstöt rabol. Erre azért volt szüksége, mert a kedvese szülei nem akarták nincstelen emberhez adni a lányukat. Az utána következő férfi megfogadta, hogy Jyllandra utazik, és megbosszulja fivére halálát. Egy hajlott hátú vénember azt mondta, idén felkerekedik a Víkbe, és megkeresi azt az embert, aki hajdanán elrabolta a nővérét. A vendégek ekkor sutyorogni kezdtek egymás között. Egyikük odalépett hozzánk, jomsvikingekhez, és óva intett attól, hogy igyunk az esküre: az öreg holdkóros volt, valójában sosem rabolták el a nővérét, hanem hozzáadták egy vestfoldi kereskedőhöz.

A férfiak egyenként előléptek az asztalok között, és hangzatos fogadalmakat tettek Bragi nevére. Sokan bosszút esküdtek régi sérelmekért, mások kincseket akartak rabolni a skótoktól. A legifjabbak azt ígérték, méltók lesznek szívük választottjának kezére. Ezután következtek embereim és jómagam is. Egyik bajtársam sem lépett a tűz fénykörébe, az ünnepség előtt beszéltek erről. Semmit sem kellett megfogadniuk, mert már régen hűséget fogadtak nekem. Ezért hát csakis az én eskümre akartak inni. Éreztem, ahogy Eystein az oldalamba könyököl, és a markomba dug egy darab vásznat. Ő emlékezett arra, amit én elfelejtettem: hogy nekem is van egy hollós lobogóm. Borjú Thórir hozta el nekem Eirík jarltól, aki így kért meg rá, hogy az északi jomsvikingek vezetőjeként csatlakozzam a dán hordához. A tűzgödör mellé léptem, és a magasba emeltem a zászlót. Díszesebbre szőtték, mint Sigurdét, de sár- és vérfoltok pettyezték.

– Esküszöm, hogy délre hajózom, és megtalálom a bátyámat! – kiáltottam. – Esküszöm, hogy földet foglalok Eirík jarlnak és Villásszakállú Sveinnek! Esküszöm, hogy megszerzem azt a northumbriai birtokot, amelyet nekem ígértek, és jarlként fogok uralkodni rajta!

A férfiak magasba emelték a korsóikat, és mindnyájan ittunk. Senki sem lepődhetett meg a fogadalmamon. Mindenki tudta, hogy délre szeretnék hajózni, hogy újra a dán horda sorait gyarapítsam, és eddig is csupán Hrafn Thór sérülése tartott a szigeteken.

Újra megtöltötték a korsókat, és folytatódott az ivászat. Megettük az elénk tálalt lóhúst, és a volva is újra körbejárt a termékenyítővel. A vénasszony derekasan lerészegedhetett, mert a lába közé vette, vonított és vonaglott, és olyan dallamokat kért a muzsikustól, amelyeket meghallva maga Heimdall isten is leereszkedik majd az égből. Mi, férfiak csendben méregettük, és Eystein olyan szavakkal illette, amelyeket nem illik hangosan kimondani, legalábbis jul ünnepén nem. Abban mindenesetre senki sem kételkedett, hogy a volva elveszítette józan eszét.

Szokás szerint az ünnepség második éjszakája volt a legdurvább. Az emberek ekkor a legrészegebbek, de még nem elég fáradtak ahhoz, hogy belealudjanak a sörmámorba. A fogadalmak is kellőképpen feltüzelték a lelküket. A Kiskutya nem esküdött, amikor Bragira ittunk, de nem is várta el tőle senki. Jobb oldalamon foglalt helyet, ott biztonságban érezte magát. Éjjel meggyilkolt ellenfelének maroknyi rokona is megérkezett a hosszúházba. A tekintetek lándzsaként döfték át a csarnok levegőjét. Megkértem a Kiskutyát, hogy maradjon mellettem. Miután bajtársaimmal kiittuk az asztalunkra helyezett kisebb hordónyi mézsört, az ölébe raktam a hordót, mert azt mondogatta, muszáj kimennie vizelni, nem bírja tovább. Megkértem, hogy a hordóba vizeljen, mert nem éreztem volna biztonságban magam, ha éppen most megyünk ki a csarnokból. Mind olyannyira lerészegedtünk már, hogy ha a Kiskutya ellenségei ránk törnek az udvaron, nem lehettünk biztosak az összecsapás végkimenetelében. Bent, Sigurd házában nem lehetett verekedni, és tilos volt késsel vagy egyéb fegyverrel közelíteni más felé. Az, hogy a Kiskutya az apja fedele alatt gyilkolt meg valakit, Sigurd szemében sokkal nagyobb bűn volt annál, mint ha bárhol máshol tette volna ugyanezt. A szigetek jarljának csarnoka biztonságos hely volt, ahol az emberek megtanácskozták nézeteltéréseiket, és békésen kiegyeztek egymással.

A Kiskutya az üres hordóba eresztette hólyagjának tartalmát. Közben újra megtöltötték a korsóját, és ő egészen addig ivott, amíg el nem terült a földpadlón. Az apja felé fordulva mormogott valamit megbocsátásról és váltságdíjról, de senki sem hallotta, mert a muzsikus továbbra is játszott, és a világon senkit sem érdekelt a jarlfi részeg hadoválása. Apja azonban felemelte a kezét, és csendet kért a vendégektől. Miután a zenész is elvette a kezét a líráról, a Kiskutya megköszörülte a torkát, és folytatta:

– A… a bocsánatodat kérem, amiért megöltem azt az embert.

Hlodvir-fia Sigurd elvigyorodott, és megrázta a fejét.

– Senki halandó férfinak nem bocsátok meg – mondta. – És ha férfi lennél, nem is kérnéd ezt tőlem.

Rossz volt látni, hogy az apja szavai hogyan sebzik meg a Kiskutyát. Meghajlott a válla, és egyszeriben elég szánalmasan festett. Arra a hűséges kutyára emlékeztetett, aki abban az időben volt, amikor adót szedve járta a szigetek tanyáit apja oldalán. A jarl magához intett egy felszolgálólányt, és újra megtöltette vele ivókürtjét. A Kiskutya szótlanul állt előtte. A csarnok túlfelén néhány vendég nevetni kezdett.

A Kiskutya is hallotta, mert hirtelen kiegyenesítette a gerincét, és egy pillanat alatt lerázta magáról a részegséget. Amikor apjára nézett, gyűlölet villant a szemében.

– Azt tettem, amire kértél. A megbocsátásodat kértem. Ám ez a szó semmit sem jelent nekem. A keresztények szava, és mindenki tudja rólam, hogy Ódinnak fogadtam hűséget, és törzsfőmnek, Thorsteinnak. – Az asztalunkhoz lépett, a kezébe vett egy korsót, és először apja, majd a többiek felé fordulva azt kiáltotta: – Thorstein törzsfőre!

Ittunk, de nem mindenki csatlakozott hozzánk a csarnokban. Maga a jarl sem emelte magasba díszes ivókürtjét.

– Birtokot adományoztam volna nektek – mutatott a Kiskutya a megölt férfi rokonaira. – Miután apám meghal, én lettem volna a szigetek következő jarlja. Teheneket adtam volna nektek, de így örökre ellenségetek maradok. Ezért hát tudjátok meg, miután visszatértem a szigetekre, hogy lehugyozzam apám sírját, első dolgom lesz, hogy jól megdugjam a lányaitokat!

A könyvben, amelyet a Grím-tanyán hagytam, már korábban is leírtam, hogy béketárgyalásokra és egyéb fontos megbeszélésekre sosem a Kiskutyát küldtem. Miután visszaült mellém, láttuk, hogy a tűzgödör túloldalán kések pengéje villan. Emlékszem, abban a pillanatban nagyon örültem volna, ha Hallvard is velünk lakomázik. Most előlépett volna közülünk, hogy nyájas beszédével lecsillapítsa a kedélyeket. Elmesélte volna egyik régi történetét valamelyik fríz nőkben gazdag tivornyájáról, megkérte volna a muzsikust, hogy zendítsen rá becsülettel, és ivott volna minden Ász és Ván isten tiszteletére.

Hallvard azonban nem volt mellettünk, ezért hirtelen olyan lett a hangulat, mint egy borús nyári éjszakán, amikor a gomolygó, fekete fellegekből már látszik, mekkora égzengés és földindulás következik hamarosan. A hosszúházban összegyűlt népek közül legkevésbé Albwintól vártam, hogy bátran kiáll a férfiak elé, mégis ezt tette. Amikor a Kiskutya ellenségei felemelkedtek padjaikról, a tűz mellé lépett, és fennhangon beszélni kezdett:

– Jólesik megbocsátásról hallanom ebben a csarnokban – mondta. – Ez a szó nem gyakran hagyja el a dánok, norvégok, göták vagy sveák száját. Hálát adok az Úristennek, amiért elhozta nektek a megbocsátás ajándékát.

Bátran viselkedett Albwin aznap este, de szánalmasan is. A volva egy asztal alá mászott, és a varázspálcájával hadonászva mindenféle csúnyaságokat kiabált rá. A férfiak a padlóra köptek, hitványnak nevezték a szerzetest, és még rosszabbnak is elhordták. Valaki – nem láttam, kicsoda – korsót hajított felé, amely olyan erővel találta el az arcát, hogy csaknem elveszítette az eszméletét. Albwin véres száját törölgetve visszahúzódott a szászok közé. Hlodvir-fia Sigurd nevetve felemelkedett székéről, és azt kiáltotta:

– Jul ünnepén mindig nagy szavak zengenek. Igyunk erre!

Ittunk. Éreztem, hogy elég sör lötyög már a gyomromban, és ha ennél is többet gurítok le a torkomon, jóval részegebb leszek annál, mint ahogy Sigrid szeretné. A szigetek jarlja azonban még kétszer, sőt háromszor magasba emelte ivókürtjét, és az öklét rázva hevesen átkozta az árnyékok között megbújó lidérceket. Hiszen egyik fiát néhány nappal a születése után elragadták tőle, a Kiskutya pedig szánalmas nyomorulttá sarjadt, így hát joggal mondhatja, hogy mindkét fiát elveszítette. A Kiskutya erre mérgesen az apja felé köpött néhány szitokszót.

– A szerzetes híreket hozott nekem délről – folytatta Hlodvir-fia Sigurd. – Magas Thórkel üzenetet küldött nekem!

Maga elé intette Albwint, és előkotort egy elrejtett kecskebőrt a törzsfői szék alól. Kihajtotta, így látszott, hogy egy nyílvesszőt dugtak belé. A bőrt átnyújtotta Albwinnak.

– Olvasd! – utasította. – Olvasd fel, mit írt!

– Sigurd, Hlodvir fia, a Fóka-szigetek jarlja! A háború nyilát küldöm neked. Menessz tíz felszerelt hajót Dyflinbe, és add át ezt az üzenetet Sigtryggnek! Harminc felszerelt hajót küldjön Thórkel temes-parti táborába! A te embereid is tartsanak vele! Ez Magas Thórkel parancsa.

Amint Albwin felnézett a pergamenből, Sigurd kitépte a kezéből. A földpadlóra vágta, leoldotta övét, és hagyta, hogy a nadrágja a bokájára csússzon. A vén Sigurd kénytelen volt várni egy keveset, mire képes lett vizelni, de amikor végre megérkezett a sugár, erős volt és aranyló. Albwin leguggolt, és arrébb húzta a kecskebőrt, de a szigetek jarlja követte, és az arcára hugyozott, amitől sokan harsány hahotában törtek ki. Sigurd ezután eltörte a nyílvesszőt a térdén, és felrántotta a nadrágját. Albwin közben arrébb vánszorgott. Éppen a mi asztalunk előtt állt meg, talán azért, mert egyedül mi nem nevettünk rajta. A szerzetes nem érdekelt bennünket, az viszont annál inkább, hogy a jarl semmibe veszi Magas Thórkel üzenetét. Thórkel hozzánk hasonlóan jomsviking volt, Villásszakállú Svein leghűségesebb embere.

– Engem alacsonyabb rangú férfi nem szólíthat harcba – harsogta a jarl. – Arra sem emlékszem, hogy hűséget fogadtam volna bármelyik dán királynak. Már kihirdettem a fogadalmamat, és ittunk rá. Skócia ellen hajózom, és skót földet szerzek magamnak. Jogomban áll, hiszen Máel Coluim lányának hozománya nem volt túl nagy, és a skótok egyébként is feljárnak a szigeteinkre halászni. Adót persze nem fizetnek, és jószágainkat is nemegyszer elrabolták.

Mindig is nehéz volt eldöntenem, hogy Hlodvir-fia Sigurd cselekedeteit a merészség vagy a kapzsiság hajtja. Hiszen mértéktelenül kapzsi ember volt, és inkább erről emlékeztek rá az emberek, semmint az élete utolsó éveiben indított hadjáratáról.

A szerzetes időközben visszabotladozott a szászokhoz, akik lemosták az arcát egy korsó sörrel. Ő is inni kezdett. Nem hiába mondják a szerzetesekről, hogy úgy vedelnek, mint a gödény. Mindenesetre én és embereim sem maradtunk el senki mögött az ivászatban. Ismét telitöltötték korsóinkat, és a jarl kiállt a hosszúház közepére. Egyik kezével a farkát markolva, másikkal ivókürtjét a magasba emelve kiabált. Nem emlékszem, mire ittam, de vitéz módon ittam, és két korty között olyan erővel szúrt belém a bánat, mint egy vérszomjas dárda. Tudtam, miután véget ér a lakoma, kialszom magamból a részegséget, és kipihenem a hosszú tivornyát, Sigrid meg fog kérni rá, hogy vágjam le Hrafn Thór kezét.

Aznap este sokat ittunk az istenek tiszteletére. Ittunk elesett bajtársaink emlékére. Ittunk barátaink szerencséjére és ellenségeink balsorsára. Félretettük a lóhúst, és nyársra tűztünk néhány malacot, mert a disznóhús jobban esik a sörtől háborgatott gyomornak, mint a ló. A Kiskutya mindvégig a hordóba vizelt, de estére olyannyira elbódult, hogy már nem tudta szilárdan tartani: kiesett a kezéből, és a padlón megrepedt. Hogy ezek után mi történt, arra nemigen emlékszem. Valamikor kimentünk az udvarra. A Kiskutya leköpte apja csarnokának oldalát, és cifrán káromkodott. Mi Eysteinnal igyekeztünk támogatni egymást, hogy el ne zuhanjunk. Ekkor jöttek ki utánunk azok a férfiak, akiknek a rokonát a Kiskutya megölte. Egyikük, egy fehér szakállú, kék-arany kabátos, ezüstgyűrűs öreg hitványnak nevezett bennünket, amiért nem merünk puszta kézzel megverekedni velük. Részegek voltunk és ostobák, ezért késünket, saxunkat és kardjainkat is az övünkben hagytuk. Ha kivontuk volna őket, biztosan nem mernek ránk rohanni.

Az igazat megvallva, nem sokra emlékszem abból a verekedésből. Senki sem halt meg, és a legtöbben az összes fogukat megtartották. Ujj sem tört el aznap éjjel. Úgy rémlik, földre döntöttem egy helybélit, miközben egy másik rámászott a hátamra. Megütöttem valakit, de kint, az udvaron mindösszesen annyi fény pislákolt, amennyi a csarnok ajtórésén kiszűrődött. Miután kijózanodtam, megtudtam, hogy Eysteint ütöttem meg, aki viszont azt hitte, én vagyok az egyik szigetlakó. Ezért hát visszaütött, akkora erővel, hogy tüstént elterültem a hóban. Egy ideig csak feküdtem, aztán a Kiskutya segítségével felállított. Ott álltam közöttük, és hánytam. Ez az utolsó emlékem a Hlodvir-fia Sigurd házában tartott jul-ünnepről.

*

Ódin, minden elesettek fejedelme! Ódin, királyom! Aznap reggel láttalak átlovagolni az égbolton. Kezedben tartottad Gungnirt, borzasztó lándzsádat. Kézfejedre két rúnát vágtak. És beszéltél hozzám, Mindenek Atyja. Belém énekelted azt a két rúnát, legtitkosabb mélységeimbe. Kaunan… a tűz rúnája. Kaunan, mert lángolni fog a világ. Kaunan, mert a tűz a berserker haragja. És Raidó. A szekér, az út, az utazás a régiből az új felé.

Akkor is őt láttam, amikor felébredtem. A téli égbolt fellegei alatt repült, és bátor fiai követték. Mind lovon ültek. Aztán meghallottam a férfiak hangját, megéreztem a hátam alatt terülő prémet és a szakállamat borzoló hideg szellőt.

– Raidó – szökött ajkam közül.

Ekkor Fingó Eystein arca jelent meg előttem. Egy darab kenyeret rágcsált.