Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Steinar Bragi

Truflunin

Forlagið, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Veress Kata

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

A kötet megjelenését támogatta:

ISBN 978 963 551 194 5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Steinar Bragi

© Hungarian translation 2024, Veress Kata

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Továbbá a zavar eredendően a dolgok lényege: nem feltételez zavar előtti harmonikus állapotot.

– A. L. Tsing: A gomba a világ végén: az élet lehetőségéről a kapitalizmus romjain

Nem tűrő anyag vagyunk, hanem örökké megújuló mintázatok sora.

– Norbert Wiener: Az ember emberi használata: kibernetika és társadalom

Az objektum észrevétlenül jelent meg a Naprendszerben. Mint utóbb kiderült, másodpercenként 26,3 kilométeres, vagyis nagyjából 94 800 km/órás sebességgel haladt. De csak egy hónappal később, 2017. október 19-én vették észre, méghozzá az a doktorandusz, aki a hawaii Haleakala csillagvizsgáló Pan-STARRS 1 távcsövét aznap este kezelte. Rögtön tudta, hogy különleges jelenséggel van dolga: a hosszúkás, hengeres test szüntelenül mozgott, de nem úgy, mint egy meteorit vagy egy üstökös.

Egyre több távcső és szempár fürkészte, mígnem november közepén további vizsgálódások után bebizonyosodott, hogy meteoritról van szó – persze, mi másról? –, hiába nem illett igazán egyik meteoritkategóriába sem. A Nap körüli bolygók keringési síkjából ítélve átszelhette az egész Naprendszert, és „felülről” érkezett. Az óriási sebességből adódóan egyenetlen fényt bocsátott ki, felszíne az emberi szem számára vörösesnek tűnt. A legkülönösebb viszont egyértelműen az volt benne, hogy az emberiség történetében akkor először csapódott be a Földre a Naprendszeren kívülről érkező objektum.

Ezzel pedig bizonyítást nyert a sejtés, miszerint léteznek a csillagközi térben utazó kőzetdarabok. A Massachusetts állambeli cambridge-i kisbolygókutató központ az A/2017 U1 azonosítót adta neki, de a különleges származási helye miatt a Nemzetközi Csillagászati Unió nevezte el. Szivarformája alapján eleinte Arthur C. Clarke Rámájához hasonlították, de végül az Oumuamua nevet kapta. A szó hawaii eredetű: az ou előtag jelentése „nyújtózni valami után”, a mua pedig annyit tesz, „az első, előző”. Vagyis az objektumot az univerzum múltjának mélyéből felbukkanó hírnökként értelmezték.

Amint az Oumuamua belépett a Naprendszerbe, felgyorsult, egészen 315 800 km/órás sebességre, majd a Nap vonzáskörébe érve, annak óriási gravitációs ereje miatt éles kanyart vett, és a Naprendszerből kifelé tartó pályára állt.

A Nap közelében azonban valószínű volt, hogy súrlódás és hő hatására darabok morzsolódnak le belőle, ami egy héttel később be is igazolódott: törmelékdarabok ezrei szóródtak szét a Naprendszerben. A többségük bármiféle akadályba való ütközés nélkül újra távozott, néhány darab a Merkúron landolt, néhányat pedig fényvillanásként lehetett megfigyelni az égen, majd ezek egy-két perc alatt elégtek.

A legnagyobb darab viszont keresztüljutott mindenen, bevilágította az eget Malajziában, Ipoh falva felett, és enyhe földrengés kíséretében landolt. Másnap egy környékbeli földműves kisebb krátert fedezett fel az otthonától nem messze, benne egy ököl nagyságú, olvadt felszínű kővel, ami izzón ontotta magából a hőt.

I.
Az utolsó üzenet

1. A fal

Behívtak. Néhányszor már előfordult korábban, egyszer be is vittek az irányítóközpontba a Skólavörðustígurre, de most úgy tűnt, tényleg eljött az idő.

– Ide is. Név és szignó – mondta az egyik egyenruhás.

Egyszerűen nem bírtam megjegyezni, mi a funkciója a seregben. Irodavezetőként vagy valami ilyesmiként mutatkozott be, aki az új belépőkért felelős. Jelvény díszelgett a mellkasán, mellette sárga szalagon három csillag; korona nélkül, szóval legalább annyit tudtam, hogy nem brit. Mindegyik ország más jelöléseket használt, esélyem sem lett volna megfejteni; inkább próbáltam kitalálni a viselkedéséből, hol lehet a rangsorban.

Kezembe nyomott még egy szerződést kis zöld cetlikkel a nevem helyén. Gyorsan átfutottam a szöveget, szignóztam az oldalakat, és az utolsót aláírtam. Itt, a katonaságnál tanultam meg, milyen sokféleképpen lehet megfogalmazni, hogy valaki lemond a jogairól. A kiképzésen persze a papírozásról is szó esett, nehogy meglepetés érjen minket, és amilyen részletesen átvettünk mindent, csoda, hogy az aláírást nem kellett gyakorolnunk.

Mindenhez hozzájárultam: lemondtam az önrendelkezési és a néhány percnél hosszabb életben maradási jogomról, és a NATO-ra bíztam a jogi képviseletemet, ha bármilyen eljárásra kerülne sor. Ennyi. Azt hiszem, a legtöbb embert megizzasztják ezek a szerződések. De engem nem.

Visszaadtam az utolsó aláírt példányt is.

– Nagyszerű, köszönöm – mondta az egyenruhás.

Gyorsan átlapozta a papírokat, hogy biztosan minden megvan-e, aztán felállt és kezet nyújtott.

– Kész is vagyunk. Minden jót kívánunk a munkához odabent, és reméljük, olyan tudás birtokában tér majd vissza, ami a Föld országainak és az egész emberiségnek hasznára lesz.

Ahogy kezet ráztunk az íróasztalnál, elmosolyodtam a jelenet ünnepélyességén. Persze sokkal rosszabb is lehetett volna a helyzet, például, ha előtör belőlem a már vagy egy órája bennem bugyogó nevetés és véget vet az egész küldetésnek. Mert egy belső hang azt súgta, nem késő visszalépni, papírozás ide vagy oda, még mondhatok nemet. Le mertem volna fogadni, hogy még mindig megfigyelnek, hogy eldöntsék, tényleg beengedjenek-e.

Az ügyintézőm a folyosón várt. Ott állt mellette Stu és Matt is a különleges osztagból, ami a Reykjavíkba vezető úton volt hivatott megvédeni.

– Készen áll? – kérdezte az ügyintéző.

Bólintottam.

Bekísért az öltözőbe. Levetkőztem, és átmentem a szomszéd fülkébe, ahol még egyszer utoljára megvizsgált egy orvos és egy ápoló. Formaság. Felvételeket készítettek a belső szerveimről, nehogy bármit is becsempésszek, aztán nyomkövető chipet kaptam a vállamba. Éles lehetett a tű, amivel befecskendezték, de az adrenalinlökettől nem éreztem a szúrást. Ismét előkerült az ügyintéző, és jelezte az orvosnak, hogy kinyithatja a levákuumozott csomagot a belépéshez szánt Airbus ruhákkal.

Levákuumozott ruhák. Röhögnöm kell.

A csomagban csupa hétköznapi ruha volt: semleges színű nadrág, ing, dzseki és fekete lábzsák, ami messziről inkább lakkcipőnek tűnhetett.

– Fehérnemű nincs? – fordultam az ügyintézőhöz.

Amikor ideges vagyok, az emberek arcát szoktam figyelni. Megnyugtat a mimikájuk, bármilyen érzelemről árulkodjon is; kapcsolódást élek meg tőle.

– Nincs, de az egész csak átmeneti – habogta az ügyintéző zavarában, mint aki újat mond.

Fél percig öltözködtem, aztán belenéztem a tükörbe. Ha valakit így látnék az utcán, furcsállnám, de valószínűleg nem tudnám megmondani, hogy a ruha miatt, csak akkor, ha megfoghatnám az anyagot: olyan légies és finom volt, hogy az összes darab együtt nem nyomhatott többet néhány grammnál. Meztelennek éreztem magam benne. Az egész pontosan rám volt szabva, nem ráncolódott a szélben, és melegen tartott.

Felvettem a cipővédőt, és a lelkemre kötötték, hogy a falhoz vezető úton hozzá ne érjek semmihez. Megnyugtattam őket, hogy tudom a dolgomat. A dzsekin nem volt cipzár, úgyhogy begomboltam egészen az államig, és követtem az ügyintézőt. A központból kifelé jövet még egyszer átvilágítottak. Talán életemben utoljára.

Közeledett az idő.

– Itt szépen várunk – utasított az ügyintéző a távolba révedve, miközben hallgatta, hogy valaki a fülében lévő műanyag kütyübe beszél.

Mióta elkezdtem a kiképzést, nem volt a kezemben a mobilom. Fél éve. Pszichológiai szempontból nem lett volna tanácsos beszélnem a szeretteimmel. Mondjuk, nem is nagyon lett volna kivel. De egyébként az sem vezetett volna sok jóra, ha híreket olvasok a Zavarról, főleg a közösségi médiában, ahol minden csak kattintásvadászat, vagy az emberek vágyaira reflektáló propaganda. Aminek magához a Zavarhoz már alig volt köze.

Stu és Matt könnyű géppisztolyt tartott a mellkasa előtt, úgy láttam, fedeznek. Nem mintha feltétlenül szükségem lett volna rá, de sosem lehetett tudni, mikor ront rá az emberre valaki bentről, vagy magából a Zavarból.

Nem sok mindenben voltam biztos a sereggel kapcsolatban, abban viszont igen, hogy kísértetiesen hasonlít egy falusi színjátszókörre: mindenki tudja, mi a szerepe, de a miérteket senki sem firtatja.

Az utcasarkokon fegyveres katonák álltak, valamivel lejjebb a Skólavörðustígurön orvlövészeket láttam a háztetőkön. Ez is csak formaság lehetett, mert megtámadott ügynökökről még nem hallottam. Ha a Zavar seb lenne, begyulladna körülötte a bőr a formaságoktól. Furcsa, hogy ez az egész mennyire testi metaforákért kiált, nem?

A külső fal átszelte a Bankastræti utcát. A Lækjargatánál volt rajta a nyugati kapu, reggel ott vittek be konvojban. Körénk gyűltek az emberek és tapsoltak. Több száz ügynököt küldtek a Burkon túlra, köztük tizenöt izlandit – lehettem akár én a második izlandi túlélő, ha egyáltalán még izlandinak számítottam.

A következő öt perc túlélésének valószínűsége a legfrissebb számok szerint valamivel kevesebb, mint 15 százalék. Lehetne rosszabb is.

Mosolyogva integettem az embereknek a csukott kocsiablak mögül, aztán eszembe jutott, hogy nem is látnak, mert fényvisszaverős az üveg.

Bár a média már nem kapta fel annyira a Zavart, mint eleinte; ha új csapatokat küldtek be, attól visszhangzott az internet. A Zöld Zóna, ahova csak a seregnek volt bejárása, a Skúlagata, a Landspítali kórház, a Snorrabraut és a Lækjargata között terült el. A Zavar keletkezésekor az amerikai hadsereg elkergette az ott lakókat, és homokzsákokkal meg szögesdróttal lekerítette a területet. Később tartósabb kerítéseket is felhúztak, és a zóna szélére eső házakon befalazták a nyílászárókat, hogy falként szolgálhassanak. Aztán eltelt négy év – legalábbis mi a Külvilágban négy évnek érzékeltük azt az időt, ami odabenn nem volt több két napnál.

De a Zavar a Zöld Zónának csak a Hverfisgata, a Bergstaðastræti és a Freyjugata közötti részét foglalta el, meg a Skólavörðuholt egy darabját. Itt még magasabb volt a fal; minden méterét kamerák figyelték és fegyveresek őrizték, nehogy valaki megszökjön, vagy illetéktelenek hatoljanak be. Eddig hetvenöt ki- vagy bemászni próbálkozóra lőttek rá, akik így nem jártak sikerrel.

– Az ezredes úr már úton van – szólalt meg az ügyintéző.

Tovább vártunk.

Kellemetlen csend telepedett a városra. A Zöld Zónában csak néhány hadi jármű lézengett. Betiltották a légi forgalmat. Ha egy-egy repülőgép mégis a város felé közeledett, és megtagadta a visszafordulási parancsot, lelőtték.

– Most rá tudnék gyújtani – mondtam Stúnak.

– Nem csoda – válaszolta, de felém sem fordult.

Két énekes hattyú repült el a Skólavörðustígur felett.

– Szerinted átjutok? – kérdeztem.

Nem féltem, és nem is vártam különösebb biztatást, csak kicsúszott a számon a kérdés.

– Gondolj a kiképzésre, és minden rendben lesz – mosolygott rám Stu, mint aki pontosan tudja, hogy semmi vigasztalót nem mondott, és nem is tudna olyat mondani.

Arcról felismertem a különleges osztagosokat, civilben is; értelmesebb és kedvesebb volt a tekintetük a többiekénél, bár gyilkolni is kétségkívül jobban tudtak. Úgy viselkedtek, mintha rájuk kevésbé szigorú szabályok vonatkoznának, de közben elképesztő fegyelemben éltek.

Igyekeztem, hogy az Óðinsgata felé még csak ne is nézzek. Elvégre nem volt ott egyelőre más, mint a fal. És néhány ruhabolt a Skólavörðustígur sarkán, ahol a Zavar keletkezése óta érintetlenül álltak a kirakatok – bennük négyéves divattal! –, meg a katonai bázissá alakított régi börtön. A szomszéd épületben régebben könyvesbolt működött, most viszont be voltak falazva a földszinti ablakok, az emeletre fényvisszaverő üveget tettek, a háztetőn pedig jeladó berendezés villogott pirosan. Arra tippeltem, hogy valamilyen titkosszolgálat fészkelhetett be oda, vagy a Burkot vizsgáló kutatók: kvantummechanikusok, fizikusok és matematikusok, akikről azt hinné az ember, tényleg tudnak valamit, elvégre ők zsebelik be a Nobel-díjakat.

A bejárat, amin bementem, a NATO felügyelete alá tartozott, a többit az amerikaiak figyelték.

Ahogy beléptünk, hadi terepjáró száguldott végig a Skólavörðustígurön, és tőlünk néhány méterre megállt. Először két katona, aztán az ezredes szállt ki belőle. Mosolyt erőltetett az arcára, és kezet nyújtott. Rögtön láttam rajta, hogy féltékeny, amiért bemehetek a Zavarba, ő viszont nem. Én is az lettem volna a helyében.

– Elkísérem még ezen a kis úton – mondta, talán svéd akcentussal.

Rákanyarodtunk az Óðinsgatára, ahol a saroktól nagyjából tíz méterre húzódott a belső fal. Az a fal, amin a világon mindenki szeretett volna keresztüllátni vagy fölötte belesni. Amit mindenki legszívesebben lerombolt vagy még inkább megmagasított volna. Szögesdrót díszelgett a tetején, és teljesen eltorlaszolta az utcát. Középtájt volt rajta az ajtó, amin be kellett mennem. Szimulátorban már jártam is itt korábban, de a valóság mindig egészen más: valahogy közelebbi, olyan valószerű.

Talán ez is csak egy gyakorlat – hasított belém. Tulajdonképpen akár visszafordíthattak a küszöbről, hogy elemezzék a reakciómat. Sőt, olvastam ennél cifrább elméleteket is, még a kiképzés előtt. Például, hogy a Zavar csak megtévesztés, és a fal mögött színészek mászkálnak egy elkerített területen; hogy az egész csak kitaláció, nem tudni, milyen céllal, annyi viszont biztos, hogy a demokratáknak, Greta Thunbergnek és az ENSZ-nek köze van hozzá. Aztán, amint lecsengtek a vallásos magyarázatok, házi összeesküvés-elméletek kerültek előtérbe. Nagyon élveztem.

Néhány méterre az ajtótól álltunk meg. Az ezredes szúrós szemmel nézett. Ötven körüli, ősz férfi volt, jó formában, mint az ezredesek általában, az egyenruhája tele kitüntetésekkel. A füle annyira meg volt nyúlva, hogy lefittyedt a teteje – így győz le végül mindenkit az idő.

Régimódi, láncos zsebórát húzott elő, és némán vártuk, hogy rám kerüljön a sor. Másodpercre pontosan be volt osztva, ki mikor léphet be. Nem tudtam, miért.

– Előre is köszönöm a szolgálatát – szólalt meg egyszer csak, és zsebre dugta az óráját.

Kamerák figyeltek minden oldalról; a fal tetejére is jutott belőlük.

– Nagy bátorságra vall – folytatta. – Fontos szolgálatot tesz. És a lehető legjobb kiképzésben volt része. Nélkülözhetetlen ahhoz, ami bent vár magára. Segíteni fogunk, ahogyan tudunk. Sok sikert kívánok.

Rövid csend következett.

– Köszönöm – válaszoltam, majd kezet fogtunk a kamerák előtt.

Az ezredesnél revolver volt, látszott a csöve a hóna alatt. Nem tudom, miért zavart. Talán az arckifejezése miatt; talán ő maga is félt, vagy olyan féltékeny volt, hogy nehezére esett visszafojtani a forrongó gyűlöletét. Ha már a félelmet sem tudtam megkülönböztetni a gyűlölettől, mégis mire számíthattam odabent?

A fölém tornyosuló fal felé fordultam. Hevesen dobogott a szívem, és alig bírtam mozdítani a lábamat. Ragyogott a szögesdrót a szikrázó napfényben. Nem tudom, mennyi idő telt el így.

Visszanéztem az ezredesre, aki azóta is mozdulatlanul állt, maga mellé engedett karral. Fásultan meredt rám.

Az ajtó.

Teljesen szokványos ajtó volt. Acélból. Majdnem ugyanolyan színű, mint a fal. Mellette arc- és ujjlenyomatszkenner, amit úgy programoztak be, hogy csak egyetlen embert engedjen be.

Engem.

Forduljak vissza – és menjek inkább börtönbe? Mintha valami ilyesmi állt volna a szerződésben, amit aláírtam. De még mindig jobb börtönben végezni, mint meghalni vagy megőrülni. Vajon észrevenném, ha kezdenék szép lassan leépülni?

A szolgálatot vállalók fele már az ajtóban meghalt, a legelső lépés megtételekor. Nem tudom, hogyan, de ez volt az általános.

Az emberek fele.

Aztán jött a következő vízválasztó: a második, harmadik és negyedik lépés. Azok után is sokan meghaltak.

Utána az ötödik-tizedik lépésnél.

És a tizenegyediktől a huszadikig.

A huszonegyedik és a harmincadik között már kevesebben vesztek oda.

Harminc lépés után pedig töredékére csökkent a halálesetek száma. Harminc lépés után fellélegezhetek.

Úgy hullottak az emberek az ajtó túloldalán, mint a legyek. Vagy mint a szakadékba ugráló bárányok.

Késő volt már ilyeneken gondolkoznom. De nem is érdekelt. Ha felajánlották volna, elutazom a Marsra, visszajövetel nélkül is, vagy leugrom bármelyik szikláról.

Szép lassan lépdeltem.

Bíztam a kiképzésben.

Egy kicsit merev volt a nyakam, de egyébként egészen távolinak tűnt a halál: rendben pumpálta a vért a szívem, jól működtek az izmaim, könnyen mozogtam, ha akartam.

Nem volt bennem félelem, csak kíváncsiság; a legtisztább, legigazibb emberi érzés. Tudtam, hogy egyszer értem is eljön majd a halál, mint mindenkiért, addig viszont kíváncsi akartam maradni. Hogy akik nálam tovább élnek – nekem aztán mindegy volt, van-e, aki nálam tovább él –, azt mondhassák: Kíváncsi volt; nem mindig, de középkorúként kifejezetten, utána pedig nem lehetett tudni.

Hülyeség.

Már majdnem az ajtóba értem. Megálltam a szkennernél, a lézersugár ellenőrizte az arcomat, és nekinyomtam az ujjamat az üvegnek. Mintha meleg lett volna, de lehet, hogy csak képzeltem. Rövid berregés hallatszott, majd halk kattanással kinyílt az ajtó. Belekapaszkodtam, nehogy elessek, és benéztem az alagútba, amiben a két méter vastag fal után már a Burok következett, mögötte pedig ott vibrált a Zavar.

A Zavart a Burok választotta el a világunktól, az volt a határterület; a két világ ott nyomódott egymásnak, vagy szakadt szét, mint egy osztódó sejt, aminek a leánysejtjeit már csak a membrán tartja össze. Azt mondták, az összeköttetés csak átmeneti, véletlen, baleset következménye, és hogy bármelyik pillanatban megszakadhat. Aki benézett a Külvilág ködén keresztül, látta, ahogy halványan feldereng a város négy évvel korábbi állapotában. Időnként megmoccant benne valami, de a mi világunkhoz képest sokkal lassabban – odaát egy perc valamivel több, mint tizenkét órának felelt meg. De lassúságuk ellenére nem lehetett betelni a Burkon túli történésekkel. Az egyik kollégám, egy külvilágbeli pszichológus, aki a Zavar kulturális hatásait kutatta, arra a következtetésre jutott, hogy a hollywoodi thrillerekben a Zavarnak köszönhetően egyre kevesebb lett a vágás és lassabb a cselekmény.

Magam elé néztem a földre, és hirtelen feltűnt, hogy elfelejtettem levenni a műanyag védőzsákot az úgynevezett cipőmről. Lehajoltam, hogy letépjem. Nem tudom, az ezredes figyelt-e közben.

Fogy az időd.

Hevesen vert a szívem. Igyekeztem mindent kizárni és csak arra gondolni, hogy történelmet írok. Bár nem én voltam az első, akit beengedtek a Zavarba, de egyike lehettem a kiválasztottaknak. Ha túlélem.

Kis lépés a halálnak, hatalmas ugrás egy pszichológusnak.

Bementem az ajtón, tettem néhány lépést, és igyekeztem kiélvezni a pillanatot. Az árnyékomtól teljesen elsötétült az alagút, nem világított semmi a falakon. Tudtam, hogy ez lesz, mégis zavart. Az alagút túlsó végéről a villanyoszlopok színtelenül kavargó, tompa fénye szűrődött át a Burkon. Nálunk dél volt, odaát este.

Minden erőmmel azon voltam, hogy nyitva tartsam a szememet. Amint továbbhaladtam, megéreztem a Burok közelségét: megszédültem, hányingerem lett, és zsibbadni kezdtek a tagjaim. Aztán átértem.

2. A világ

Először egy teljesen szokványos utcát láttam. Egysávosat. Aszfaltozott volt. És egyirányú, délről északnak. A két oldalán járda. És téglaépületek. Szorosan egymás mellé épített, négyszintes házak. Mint Közép-Európában.

Nagyjából ötven méterrel odébb kis tér látszott, és két másik utca. Tudtam a nevüket – valójában a Zavar összes utcájának a nevét –, de nem ismertem rájuk. Tények. Befelé menet koncentrálj a tényekre. Gondolj a kiképzésre. A téren egy szálloda aljában népszerű étterem volt.

Mozdulatlanul álltam a Buroktól egy lépésre, hiába tudtam, hogy nem kellene. Örvényszerűen kavarogtak a fejemben a gondolatok, mintha mondani akartak volna valamit, de nem értettem, mit. Nem értettem a képeket.

Léptem egyet előre.

Még életben voltam.

A cipőben, aminek olyan vékony volt a talpa, mint a bélyeg, éreztem, hogy tiszta homok a járda a lábam alatt. Persze, a Külvilágban is ez lehetett, csak nem tűnt fel. Léptem még egyet, közben a kiképzésre gondoltam, és hangosan kimondtam, ami zavar: félelem, félelem, félelem; csak egy heves érzés.

Nagyon figyeltem, hogy lazán tartsam a vállamat. A Zavarba élve bejutók negyede lebénult és nem tudott dolgozni. Senki sem tudta, miért. Nem emlékeztem, hogy megkérdeztem volna, velük mi lesz. Ezek után mekkora esélyem lehetett a túlélésre?

Mozognom kell.

Lehunytam a szememet, tettem még egy lépést, és a légzésemre összpontosítottam. Figyeltem, ahogy beáramlik a levegő az orromon. Aztán újra ellazítottam a vállamat és az arcizmaimat. Lehet, hogy máris megváltoztam, észrevétlenül? Károsodott volna a memóriám? Vajon honnan tudnám, hogy meghaltam? Habzó szájjal feküdnék az utcán, teljesen lemerevedve? Egyelőre álltam.

Jöhetett a harmadik lépés, aztán a negyedik.

Amikor megszületünk, felsírunk, aminek főleg fizikai jelentősége van: a születés csak a sírással teljes, attól jelentkezik a Botallo-vezetéket elzáró nyomás, hogy létrejöhessen a saját, édesanyánktól független keringésünk; vagyis nincs ember félelem nélkül.

– Mindenre emlékszem – mondtam ki magamnak hangosan.

Emlékeztem az előttem lévő tér, az Óðinstorg, és az ott lévő kávézó nevére is. A Þingholt kerületnek ezt a részét az „istenek kerületének” hívták, mert az itteni utcákat olyan óészaki istenekről és istennőkről nevezték el, mint Óðinn, Þór, Loki vagy Freyja. Az aktuális közhangulatot – Izlandon 2030-ban – leginkább a gazdasági válság és a Katla nemrégi, hatalmas kitörése jellemezte, nemzetközileg pedig a javak egyenetlen elosztása, erdőtüzek, áradások, menekültek és a szorongató érzés, hogy már mindenhez túl késő van; Elon Musk továbbra is a Marsra készült, Greta Thunberg elvonóra az Alpokba.

Mélyet lélegeztem. Nyirkos illata volt a levegőnek. Reméltem, hogy hamarosan havazni fog.

Az illat jó.

A Külvilágban, ahonnan jöttem, meleg volt. Itt viszont borzasztó hideg, ami jobban belegondolva nem meglepő márciusban. Felhőtakaró borította az eget, csak néhány csillag hunyorgott ki alóla; a fák kopaszok voltak annak rendje és módja szerint, pucéran ágaskodtak az égnek; nem mind, de a zöme mégiscsak felfelé törekedett, ez volt a szabály ebben a világban, mint a másikban is.

Továbbmentem.

Kilenc lépés. A világ legokosabb emberei – kvantummechanikusok, káoszkutatók, multiverzumelmélet-gyártók, antianyaghívők és a nagy egyesített elmélet támogatói – mind ide akartak jönni Nobel-vadászatra, az életüket is feláldozták volna érte.

Éreztem, hogy figyelnek, de nem tudtam, honnan. Ha összeesnék, biztosan előkerülne valaki a halottas csapatból – előugrana egy eldugott ajtóból –, és eltakarítana onnan, talán még azelőtt, hogy földet érnék.

Zajongó csapat bukkant fel az Óðinstorg felől. Amint megláttam őket, tudtam, hogy már találkoztunk, csak nem figyeltem rájuk különösebben. Egyenesen felém tartottak; én pedig úgy csináltam, mint egy kisegér és megdermedtem. Ha néhány szóban össze akarnám foglalni a lényeget a kiképzésről, főleg az első néhány perccel kapcsolatban, azt mondanám: a szokványos jó. Ok nélkül te sem állnál meg este az utcán és csinálnál úgy, mint egy egér, nem?

A csapat kettévált, és két oldalról került ki. Huszonévesek lehettek, kirittyentve, a lányok kisminkelve, műanyag pohárral a kezükben. Alkohol- és borotvaszeszszagot húztak maguk után. Nem úgy néztek rám, mint valami félőrültre a jövőből, egy másik univerzumból, akin egy doboz gyufánál is könnyebb, nanoanyagból készült ruha van.

Hány lépésnél is tartottam? Tizenkettőnél?

Hátrafordultam, és láttam, hogy a csapat abba az irányba halad, ahonnan jöttem, de a fal, amin keresztül idekerültem, már nem volt ott. Az utca egyetlen ponton sem szakadt meg, a szokásos módon vezetett a könyvesbolthoz, és a kereszteződésnél látszott, hogy a Skólavörðustígur most is tele van emberekkel; de nem különleges osztagosokkal vagy a gyilkos tekintetű, fittyedő fülű ezredessel, hanem teljesen átlagos emberekkel, akik most is, mint máskor, épp valamelyik bárba vagy pizzériába tartanak. A könyvesbolt még nyitva volt, néhányan az ablakában ülve újságot lapozgattak, mellettük képeslapos állványok. Az épület mögött az Esja hósapkája csillogott a napsütésben.

Katonák és falak – ez teljesen nevetségesen hangzott, mint valami rémálom, ami az én fejemből pattant ki. A falak mindenesetre a helyükön voltak, csak már nem láttam őket.

Továbbmentem, és a lépéseim számolgatása nélkül egyenesen a 18-as szám, egy háromszintes ház felé tartottam az utca túloldalára, ahol az egyik csoportvezetővel volt találkozóm. A csengők alatti névtáblákon egy ingatlanközvetítő logója és egy özvegy neve állt, aki nem is sejtette, hogy a CIA, az MI5 és az izraeliek el akarják tenni láb alól, mert a lakására fáj a foguk.

Hirtelen rosszullét fogott el, elszorult a torkom, és remegni kezdett a lábam. Visszajött a gyomorsavam, de még épp sikerült összeszorítanom a számat és megelőznöm a bajt. Elléptem az ajtóból, és a kerítésnek támaszkodva kidobtam a taccsot. Epét hánytam a kertbe, miután több mint huszonnégy órája nem ettem, hogy jobbak legyenek a túlélési esélyeim.

Egy darabig öklendeztem, aztán amikor már nem jött ki belőlem semmi több, visszamentem a bejárathoz, és megnyomtam az ingatlanközvetítő csengőjét. Nemsokára kinyílt az ajtó, és remegő térddel bementem a házba. Mindjárt jobb lesz.

Félhomály volt a lépcsőházban. A postaládáknál nagy halom újság hevert a földön. Felemeltem belőle egyet, és megállapítottam, hogy 2030-at írunk. Nyitva lehetett a hátsó ajtó, mert hirtelen huzatot éreztem. Felmentem az első emeletre, kivettem a kulcsot a lábtörlő alól, és beengedtem magam az ingatlanirodába. A recepción íróasztal fogadott, mellette kanapé, dohányzóasztal és újságok a várakozóknak, a falon pedig világos foltok az egykori képek helyén.

Három szoba nyílt az előtérből, de mindegyiknek zárva volt az ajtaja. Kinyitottam a hozzám legközelebb esőt – ha jól emlékeztem, ez volt az utasítás –, és megálltam a küszöbön. Elektromos szag és por keveredett a levegőben. A szoba közepén hosszú asztal állt, körülötte hét-nyolc székkel, és ahogy a mennyezeti lámpa halvány fényében a plafonra néztem, az egyik sarokban kamerára lettem figyelmes.

Az asztalon ismerős dolgok sorakoztak: fém kulcstartókarika, pénztárca, fénykép a Hallgrímskirkja templomról és egy iránytű tokban. Ez utóbbit Luistól, a férjemtől kaptam. Vagy valaki ugyanilyet vett itt, a Zavarban.

Az asztal közepén váza állt, benne egy csokor nefelejccsel, alatta a földön hátizsák.

Felfűztem a lábtörlő alól kivett kulcsot a karikára, aztán a fénykép hátuljára felírtam a fedőnevemet, alá pedig egy versrészletet, amit Luis – az iránytűs – nem sokkal a megismerkedésünk után mondott nekem, és amire már csak én emlékeztem. A volt férjemről beszélünk, vagyis inkább a volt barátomról, mert sosem házasodtunk össze. Szomorú voltam, de igyekeztem elhessegetni a bánatomat.

Érzékeny és szeretetéhes lettem volna?

Következőnek a pénztárcát fogtam meg, kinyitottam, és kipakoltam belőle az asztalra: százezer koronányi papírpénz, a fedőnevemre szóló jogosítvány, laminált Reuters-igazolvány, hogy az izlandi tudósítójuk vagyok, és egy másik igazolvány az amerikai fertőzésmegelőzési hatóságtól, a CDC-től. Mindkettőn a Halla Guðmundsdóttir név állt, de a kiképzésen a többiek csak Ollának, Helának vagy Heylának hívtak, amit éppen sikerült kiejteniük.

A pénztárcában találtam egy igazolványképet egy sötét, rövid hajú, csontos arcú és komoly tekintetű, hatvan körüli nőről, akit nem ismertem. Olyan volt, mint egy rendőrségi fotó, de a háttérben trópusi növényzet, rózsaszín virágok és többméteres, hegyes levelek látszottak.

A pénztárca tartalmát az asztalon hagytam, levetkőztem, és az asztal alatt lévő hátizsákból új ruhát vettem elő. Az is ugyanolyan jellegtelen volt, mint amit lecseréltem, de szokványos anyagból készült, volt súlya, és egyből jobban éreztem magam benne, szokványosabban. Nem tudtam, mihez kezdjek az Airbus nanoruházatával, de végül csak berúgtam az asztal alá.

Utolsó lépésben kitettem a virágot az ablakba, leültem az asztal végébe, és vártam.

Olyan volt a szoba, mint egy sima tárgyaló a világ bármely pontján. Két nappal korábban még üresen állt a lakás, mostanra viszont az egyik központunk lett. Ahogyan a többit, ezt is egy csoportvezető irányította, akitől személyesen vagy telefonon kaptuk az utasításokat. A csoportvezetők feladata volt tájékoztatni a változásokról, információkat küldeni és fogadni a Burkon túlról, ők ellenőriztek minket, és figyeltek, hogy jó legyen a hangulat. Főleg titkosszolgálatok alkalmazottai voltak, akik értettek az ellenséges területen végrehajtott műveletekhez. Ennél jobb definíció aligha létezik. A CIA ügyintézőnek nevezte őket, ami újabb példája annak, ahogy a tudomány és a hadsereg félúton, semleges terepen próbál találkozni.

Ennek a központnak viszont már nem volt csoportvezetője, mert F eltűnt. Meg kellett keresnem.

De tényleg kellett?

A kamera felé sandítottam, lejjebb csúsztam a széken, és tovább vártam. Az ablakból a þingholti hátsókertek látszottak. Száz éve ugyanúgy néztek ki, versek is születtek róluk. Ivászatok és szeretkezések színhelyéül szolgáltak, keresztbe-kasul bejárták a macskák. Én, mondjuk, a kiképzés előtt tizenöt évig nem jártam Izlandon, csak a távolból követtem a történéseket. Évente egyszer, amikor már eleget ittam, leültem az online térképhez és bejártam gyerekkorom helyszínét, Árbært, meg elnéztem ide is, ahova szórakozni jártam.

A Zavarral kapcsolatos egyik első tanulság: csak semmi idegeskedés.

Úgy éreztem, gyorsan telik az idő. De legalábbis elgondolkodtam, vajon gyorsan telik-e. A Zavarban egy óra hétszáz kinti órának felelt meg. Ha negyedórája jöttem be, azóta a Külvilágban már több mint egy hét eltelt. Az alatt az ezredes a régi órájával már hétszer vacsorázott, három rögbimeccset látott, és háromszor találkozott a szeretőjével a kamerák előtt történt kézfogásunk óta.

Valahol a Zavarban volt belőlem még egy, akiről azt gondoltam, Kaliforniában kutat és tanít. A hadseregnek több mint egy évébe telt hivatalosan is megerősíteni ennek a lehetőségét, hiába tudta mindenki, hogy így van. – Ha a világ kettévált és lemásolta magát, egyértelmű volt. Mindegyikünk a maga módján reagált a hírekre; hozzá kellett szokni, hogy az ember saját magával osztozik az életen. Idebent ráadásul a világon is.

Nem azért jöttem ide, hogy találkozzak magammal az utcán, és a vezetőség biztosított is, hogy nem fogok: két külön országban tartózkodtunk, és a párhuzamos énemet digitálisan megfigyelték – ha tizenöt év után először Izlandra akarna utazni, valószínűleg megállítanák.

Lépéseket hallottam az előtér felől, és nem sokkal később kinyílt a szoba ajtaja. Egy nadrágkosztümös, szőke lány lépett be, sarkában valószínűleg az asszisztensével. Anélkül, hogy rám nézett volna, egyenesen az asztalhoz lépett.

– Hibáztál – jelentette ki, és az asztalon lévő dolgokat pásztázta, mint aki fejben egy lista elemeit pipálgatja.

Hirtelen eszembe jutott a neve: Jane. F eltűnése után ő lett a csoportvezető-helyettes.

– Kitalálod, mit?

– Hogyhogy mit?

– Mit hibáztál?

Elgondolkodtam. Végigvettem az összes mozdulatomat onnantól kezdve, hogy beléptem a szobába. Nem volt egyszerű.

– Nem tudom – mondtam. – Nagyon nehezen koncentrálok.

– Örülök, hogy feltűnt – mosolygott Jane. – Egyébként rendben ment a dolog.

Arra gondolhatott, hogy átjutottam a Burkon és még élek. Az agyammal, ezzel a pár száz grammos nyirkos zsírral együtt itt vagyok, épségben.

Jane a templomról készült fényképért nyúlt, és a hátulját tanulmányozta. Mozgott az ajka, ahogy magában olvasta a verset. Tollal aláírtam, de nem a saját nevemmel, hanem a szerzőével, ahogyan illik. Néhány évtizede meghalt, japán volt.

– Nagyon jó – mondta Jane, majd kis gondolkozás után hozzátette: – De elég torz ezen a képen a Hallgrímskirkja, máshogy néz ki, mint egyébként. Szerinted nem?

– Lehet – bólintottam. – De szép is.

Ha ez is még a vizsga része volt, elfelejtettem, mit kellene válaszolnom.

– Szép? – csodálkozott a sötétített lencséjű szemüvege mögül.

Rövid szőke haja lágyan keretezte a jellegtelen, de szép arcát. Nem értettem.

– Miért ezt a képet választottad? – szólalt meg egyszer csak.

– Luist juttatja eszembe, a volt szerelmemet.

Mondtam volna valamit az iránytűről is, de inkább hagytam.

– Egy bárban ismerkedtünk meg, amikor Reykjavíkban járt turistaként.

– Mi köze ennek a templomhoz?

– Ott szerettem bele. A bárból hazafelé menet lefeküdtünk a templom elé a földre, és csak néztük.

Iszonyatos, szinte elviselhetetlen fájdalom hasított belém. Azt hiszem, nyújtózni próbáltam, amikor éreztem, hogy valaki megragadja a kezemet, hogy megtartson.

– Minden rendben lesz. Bőven van időd – mondta Jane, és az arcomhoz hajolt. – A lényeg, hogy a memóriáddal nincs baj. Csak elfelejtetted betenni a hátizsákba, amit levetettél.

Az asszisztense összeszedte a padlóról a ruháimat, és a hátizsákba gyömöszölte őket.

– Meg tudsz állni egyedül? – kérdezte Jane.

Megnyugtattam, hogy már jobban vagyok. Tudtam, mi következik – az asszisztense fecskendőt tartott a kezében. Felé fordítottam a hátamat, és lehúztam az inget a vállamról. Igyekeztem nem hátranézni. Miután hozzáért a bőrömhöz a hideg fém, cuppanást hallottam. Kiszippantotta a vállamból a mérőchipet. Leragasztotta a szúrás helyét, majd a másik vállamat kérte, és a bőröm alá fecskendezett egy másik chipet, ami a testhőmérsékletemet, a pulzus- és légzésszámomat és a vérnyomásomat mérte, és nyomkövetőként működött a Zavaron belül. Összerezzentem a fájdalomtól. Aztán kinyitottam a számat, hogy beültethesse az öngyilkossági kapszulát az ínyembe, az egyik fogam mögé. Jobb oldalra tette, ahol nem szoktam olyan erősen összeszorítani az állkapcsomat.

– Minden rendben? – kérdezte Jane, aztán megkért, hogy csukott szájjal mozgassam ki az állkapcsomat mindkét oldalra.

Túléltem.

– Szedd össze a cuccaidat!

Az asztalhoz léptem, visszatettem a pénztárcámba az igazolványokat és a pénzt, és a kulcsokkal együtt az új dzsekim zsebébe dobtam. A templomkép Jane-nél maradt. Bevettem a vázát az ablakból, és az asztalra tettem.

– Mit jelképez a virág? – kérdezte Jane.

– Hogy én én vagyok, és nem valaki más.

– Ezt sose felejtsd el! Te te vagy. Ki vagy te?

– Én én vagyok.

– Igen. Nekem is úgy tűnik – mondta játékosabb hangon.

Persze lehet, hogy csak ugratott. Nem tudtam volna megmondani, még ködösek voltak a gondolataim, amin az exem, Luis által keltett hullámok sem segítettek.

– És ki van ezen a képen? – emelte fel az igazolványképet, ami a pénztárcában volt.

– Nem tudom.

– Nem baj. Majd később eszedbe jut.

Visszatettem a képet a helyére.

– Akkor kész is vagyunk – mondta. – Most nekiállsz a feladatnak és benézel F irodájába, ugye?

– Igen.

– Rendben. Ha egy ideig még szétszórtnak érzed magad, az teljesen normális, nem kell megijedni.

3. F ügynök

Követtem Jane-t. Kimentünk a szobából, el a recepció előtt, be egy másik ajtón, az egész utcafrontot elfoglaló, nagy szobába. Nem sok minden volt benne, csak egy íróasztal, egy forgószék és két másik szék. Mintha még az ingatlanközvetítő irodából maradtak volna itt. Az ablakok az Óðinsgatára néztek.

– Amint F eltűnt, elvittük a számítógépét, és továbbítottuk az adatait a Külvilágba – magyarázta Jane.

– Tudom – vágtam rá távolságtartón.

Hiába hagytam korábban, hogy lekezelően bánjon velem, most, hogy átléptem és bejutottam a Zavarba, én mondhattam meg, mikor van szükségem a segítségére. Krémillat áradt belőle, biztosan volt a táskájában kézkrém és időnként bekenegette magát. Praktikusnak tűnt, de kényszeresség is lehetett benne; talán épp a rágózásról próbált leszokni. Sosem értettem a katonákat és a sportolókat.

Amíg körülnéztem, ő valakivel telefonált, szinte suttogva. Leültem F íróasztalához, és egy pillanatra elbizonytalanodtam. Nem tudtam, mit várnak tőlem. A kiképzés alatt fejlesztettünk egy személyiségtesztet, amivel az ügynökök átlépés előtti mentális állapotát mértük fel, és most jöhetett a következő állomás: a teszt kitöltetése ugyanazokkal az ügynökökkel már a Zavarban. Kézenfekvő volt, hogy ehhez átküldjenek engem is, elvégre sokaknál figyeltek meg mentális zavarokat: az első hullámban átlépő csoportvezetők közül még senkinél, a harmadik hullámban viszont már tíz százaléknál. Aztán eltűnt F. Megkértek, hogy segítsek megkeresni, és derítsem ki, mi történt. De olyan érzésem volt, mintha valamiről megfeledkeznék.

Az íróasztalon lévő két fényképet nézegettem. Az egyiken egy idősebb férfi állt az élénken kéklő tenger és ég előtt, egy jacht kormányánál. F apja lehetett, a családjuk már generációk óta a seregnek dolgozott. A másik képen az egykori amerikai elnök, George W. Bush ült, nyitott könyvvel az ölében. Az a híres fotó volt az, amelyiken valaki a fülébe súg valamit, mire elkerekedik a szeme, és félelemmel vegyes döbbenet ül ki az arcára.

Amikor F megérkezett ebbe a másik univerzumba, vette magának a fáradságot, hogy kinyomtassa és kitegye ezeket a képeket. Berendezkedett az irodában, biztonságos környezetet teremtett maga körül, amiből arra következtettem, hogy sokat utazott. De ezt tudtam is.

F volt az ötödik, aki élve túljutott a Burkon, pedig a halálozási arány akkoriban még kilencvenkét százalék körül mozgott. A Külvilágban valódi legendának számított. Ő lett az akció egyik arca, amikor az emberek a Zavar múltjára és jövőjére voltak kíváncsiak, és hős kellett nekik. Amikor elvállalta a küldetést, a fedőneveivel együtt mindent elárult a múltjából, elvégre nem volt valószínű, hogy valaha dolgozni fog még a hadseregnek, vagy egyáltalán hazatér.

A NATO-ban F ügynökként, vagy csak simán F-ként ismerték. Az amerikaiak küldték be, és miután a NATO kisajátította az egyik bejáratot, a felügyeletük alá kerülő központot vezette. Közigazgatás-tudományból volt diplomája a Yale-ről, és dolgozott az egyik republikánus szenátor washingtoni irodájában, ami jó alibit szolgáltatott a langley-i tanulmányaihoz: kémkedéssel kapcsolatos átfogó képzésben vett részt, különös tekintettel az ellenséges területeken történő hírszerzésre. Ezek után tíz évet töltött el a CIA-nél az Egyesült Államok moszkvai nagykövetségén, majd két évtizedet a DARPA-nál a Szilícium-völgyben.

Más első hullámos ügynökökkel együtt ő teremtette meg a kapcsolatot a Külvilággal, hogy a lehető legtöbb segítség érkezhessen onnan: kommunikációs hálót épített ki és központokat; gondoskodott arról, hogy az első átlépő kutatók nyugodtan dolgozhassanak, és segített nekik körvonalazni a következő hullám kutatási projektjét. És ha ez még nem lett volna elég, az ő feladata volt a Zavar feltérképezése is, a sereggel együttműködésben, és neki kellett eldöntenie, hogyan sorolják be a területet: természetes képződményként, ami feketelyuk- és multiverzumelméletek elfogadásával járt együtt, no meg kollektív hallucináció feltételezésével az érintett terroiron – ami, azt hiszem, hazai pályámnak számított –; vagy egy másik civilizáció kutatóállomásaként. Ez utóbbinak az úgynevezett vendégelmélet volt az alapja; földönkívüliekről senki sem mert beszélni.

Nagy kérdés.

Az első átlépő ügynökök F útmutatását követve keresték a módját, hogyan lehet egy másik univerzumban a lehető leghatékonyabban műveleteket végrehajtani. A legfontosabb amerikai intézményektől, például a fertőzésmegelőzési hatóságtól és a külügyminisztériumtól a Külvilágból kapott információk alapján a Zavarban hozzáfértek azok zárolt anyagaihoz. Így szereztek például tudomást arról, hogy a Reykjavíkban megszálló turisták körében vírusfertőzés tombolhat; tájékoztatták is róla az izlandi kormányt, de megkérték őket, hogy egyelőre kezeljék bizalmasan az információt, és ne menjenek vele a sajtóhoz vagy vonjanak be egészségügyi vagy rendőri szerveket.

F volt az intézkedések motorja, a Burok mindkét oldalán. A hadsereg szakértőket gyűjtött mindenféle szakterületről, és megbízhatóság alapján rangsorolta őket, az információkat pedig kis adagokban elzárták, és a tábornokra bízták az őrzésüket. De F a piramis tetejéről mindenhez hozzáfért. Még az átlépése után is. Senki sem tudott nála többet a Zavarról.

– Bocsánat – szabadkozott Jane, és zsebre dugta a mobilját. – Csak történt valami.

Úgy nézett rám, mint aki várja, hogy visszakérdezzek.

– Valami komoly?

– Igen. Persze első pszichológiai technikusként jó, ha te is tudsz róla: az egyik itteni rendőr letartóztatott egy ügynököt, aki a járdán állva majdnem lekaparta a saját arcát.

– Mikor lépett be?

– Pár perccel előtted. Az ötös kapun jött be, szóval nem a mi gondunk, de próbálunk segíteni.

Közben elképzeltem a mentőakciót: fekete ruhás, felfegyverzett férfiak vagy halálosztagok belopóznak a rendőrségre, és lelógatják az ügynököt a plafonról, hogy öngyilkosságnak tűnjön az egész.

– Ma reggel óta egyre több ilyen van. Mintha lenne valami a levegőben. Érzem.

– Mire gondolsz?

– Nem tudom, nem szeretnék felelőtlen kijelentéseket tenni. Te viszont azért vagy itt, hogy kiderítsd, mi történik, nem? Nálam vannak a tesztjeid. Az előbb jöttek meg, kinyomtattuk és beborítékoltuk őket. Magaddal viszed?

– Az egyelőre ráér – mondtam félig-meddig találgatva, hogy miről is lehet szó, aztán újra sikerült koncentrálnom. – Most F eltűnése a legfontosabb. Azt mondták, itt lesz a partnerem, akivel együtt terepre megyünk megkeresni.

– Igen. Mindjárt jön.

– F gyakran járt be ide az irodába? – kérdeztem.

Minél több időt töltöttünk ott, annál ridegebbnek tűnt a szoba. A padló csupa karcolás volt, a falak sárgásak, a levegő dohos.

Jane az ajtóhoz lépett.

– Eleinte igen. Innen intézte az ügyeket és osztotta ki a feladatokat, nem nagyon kellett mennie sehová. Hiányzik… Az utolsó projekt, amin itt dolgozott, a kommunikációs rendszer befejezése volt. Hogy mi is tudjuk használni és kommunikálhassunk a Külvilággal. Azután többet járt terepre.

Erről mind hallottam már korábban is.

Jane megköszörülte a torkát, és folytatta:

– Most egy kicsit hagylak körülnézni. Szólok, ha megjött a partnered.

Mozdulatlanul meredt rám, mint aki beleegyezésre vár. Aztán amikor bólintottam, szinte azonnal kiment az irodából, és becsukta maga mögött az ajtót.

A rosszullét kerülgetett. Lehunytam a szememet, és csak ültem a forgószékben. Amikor már végre nem szédültem, átlapoztam a papírokat az asztalon, de nem találtam köztük semmi érdekeset. A már alaposan áttúrt számítógépről sem került elő semmi, ahogyan valószínűleg az egész irodában nem számíthattam arra, hogy lényeges dolgokra bukkanok.

F ma délután tűnt el, alig négy órája, vagy külvilági idő szerint mintegy négy hónapja. Engem csak egy hete tettek rá az ügyre. Egy vagy két csapat indult a keresésére, valószínűleg a hadi rendőrségtől. Az én feladatom az volt, hogy beszéljek vele, ha élve találnak rá, és felmérjem az állapotát; vagyis kiderítsem, mennyire kell komolyan venni az utolsó üzenetét, amit a Zavarból küldött nem sokkal az eltűnése előtt, nem kis felfordulást okozva annak a néhány egyenruhásnak, aki rendelkezett a megfelelő engedéllyel, hogy elolvassa. Egészen más üzenet volt ez, mint bármelyik korábbi, tíz tűzfal mögé rejtve, operációs rendszerek útvesztőjében. F csak és kizárólag a hadsereg vezetőségének és a NATO Tudományos Bizottságának szánhatta. Én is csak a kiképzés legvégén kaptam hozzáférést, amikor már bármilyen bizalommal való visszaélésért börtönbüntetést szabhatott ki rám a hadbíróság. Mindenesetre útjára indult a pletyka, elvégre sejthető, hogy az ezredesek szeretőt tartanak és időnként könnyíteni akarnak magukon. Hivatalosan semmilyen megerősítés nem érkezett, de a lényeg csak kiszivárgott – hogy valamiféle veszély leselkedik a Zavarban, ugyanis a két sereg legjobban kiképzett emberei elmeháborodottan tévelyegnek, miután úrrá lett rajtuk az őrület; az üzenet maga pedig felszólítás volt, hogy töltsék fel a gödröt atombombákkal, és öntsék rá a világ összes cementjét.

Szóval az irány nagyon is rendben volt.

Sokak szerint F megőrülhetett, különben nem olyasvalakit küldtek volna utána, mint én. A Zavarba lépésem előtti utolsó megbeszélésen a vezetőség mintha megerősítést várt volna tőlem F pszichózisával kapcsolatban, hogy ne kelljen komolyan venniük az üzenetet; ugyanakkor tartottak is tőle – ijesztő volt a gondolat, hogy a Zavar egyik legtapasztaltabb csoportvezetője megőrült.

Az eltűnésével kapcsolatos másik elmélet szerint rájöhetett valamire a Zavarral kapcsolatban, ami mindent a feje tetejére állíthatott volna, és az intenzív kutakodás miatt nem jutott ideje bejelentkezni.

Az első elképzelés tűnt népszerűbbnek.

Megnyújtóztam a székben, és kiráztam magamból a rosszkedvet. Hogy ne ücsörögjek ott tétlenül, kihúzkodtam az íróasztal fiókjait, és matatni kezdtem bennük. Az alsóban nem találtam semmit, de a többi tele volt papírlapokkal és írószerekkel. Sehol egy pendrive. Mondjuk, ha volt is ott ilyesmi, biztosan elvitték megvizsgálni. Egyvalamin viszont megakadt a szemem: a RAMA Technologies szélmalomgyártó cég prospektusán. A színes szélmalomképek többsége az izlandi természetben készült, de akadt köztük néhány, ami lakott területen; háztetőre szerelhető, kisebb és halkabb malmokról. A kísérőszöveg a SMART technológiát mutatta be, de olyan közhelyekkel tűzdelték tele, mint hogy „összeköti az embereket” és „a dolgok internete”. Vagy F hozta be az irodába a prospektust, mert érdekelte a dolog, vagy még az ingatlaniroda idejéből maradhatott itt.

A nyelvemmel megpiszkáltam az öngyilkossági kapszulát az ínyemben. Nem a kiképzésen megszokott helyen volt.

Kopogtak, és ahogy felnéztem, egy férfi dugta be a fejét az ajtón. Köszönt, és megkérdezte, nem zavar-e.

– Együtt fogunk dolgozni.

– Szóval te vagy Ali – álltam fel. – Örülök.

Alacsony volt; finom és óvatos léptekkel, mosolyogva jött be az irodába. Értelmet sugárzott a tekintete.

– Szóval átjutottál – nyújtotta felém a kezét.

– Úgy tűnik, igen. Olvastam a rólad szóló jelentést, a rövid változatot.

Ahogyan ezt kimondtam, rájöttem, hogy csak annyira emlékszem az egészből, hogy Ali a halálosztagban dolgozott, mielőtt F keresésére küldték. És volt még ott valami Németországról, hogy Bajorországban nőtt fel, és terrorellenes különakciókban vett részt.

– Én is a tiédet – mosolygott megint.

Furcsa lehetett a jópofizásom. De mindegy.

– Van valami újság? – kérdeztem, és hellyel kínáltam Alit.

Belém nyilallt, hogy talán túlságosan is otthon érzem magam az irodában, aminek a tulajdonosa lehet, hogy holtan fekszik egy sikátorban.

Ali nem ült le, csak elővett egy mobilt, felém nyújtotta, és azt mondta, Jane elfelejtette odaadni. Mindenkinek ugyanolyan telefonja volt, korlátos internetkapcsolattal, aminek viszont semmi köze nem volt a helyiek internetéhez.

– Módosult az első teendőnk a listán – mondta Ali, miközben zsebre tettem a mobilt. – Használnunk kell az aliasodat, hogy segítsünk egy másik ügynöknek befejezni valamit.

– És mi lesz az eredeti terv szerinti első megállónkkal?

Úgy emlékeztem, a Bíó Paradís mozihoz kell mennünk, ahol előző este a belvároson végigsöprő nyomáshullámban meghalt egy helyi. Nem sok köze lehetett az egésznek F-hez, de legalább akkora riadalmat okozott, mint az ő utolsó üzenete.

– Azt egyelőre halasztjuk. Nem szerencsés, de remélhetőleg gyorsan végzünk.

Elmondtam Alinak, hogy bezárkóztam az irodába, és gyorsan körülnéztem, nem felejtettem-e el valamit. A RAMA Technologies prospektusa az íróasztalon hevert – korábban nem ott volt, de hagytam.

Követtem Alit kifelé, és közben arra próbáltam összpontosítani, hogy itt, a Zavarban olyan kalandokban lehet részem, amit az egész világ szeretne átélni, de nem teheti. Hogy szerencsés vagyok.

A recepción egy sápadt huszonéves srác ült, bevérzett szemmel. Ha jól sejtettem, nemrég juthatott át a Burkon, hiába indult egy héttel később, mint én. Gratulálok, hogy túlélted.