Jade Beer

AZ UTOLSÓ RUHA PÁRIZSBÓL

A mű eredeti címe

The Last Dress from Paris

Copyright © 2022 by Jade Beer Publishing Ltd

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 678 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Della Irene Rainbow Morgan Garrettnek.

Ilyen neve csak egy különleges anyának lehet.

A mai világban az haute couture a jó ízlés egyik utolsó megtestesítője. Művelői kezében a tű úgy dolgozik, mint a varázspálca.

CHRISTIAN DIOR

PROLÓGUS

Párizs, avenue Montaigne, Christian Dior Szalon
1952. szeptember

Alice résnyire leengedi a Chrysler hátsó ablakát, hogy a friss, hideg levegő visszarántsa a valóságba. Még most sem hiszi el, milyen szerencsés. Más nő bármit megtenne egy ilyen meghívásért.

A fogadásokon szinte csak arról beszélgettek a vendégei, milyen nehéz felkerülni Dior ügyfeleinek a szűk listájára.

– Attól tartok, nem állhatok meg a ház előtt, Madame Ainsley. Pár lépést vissza kell sétálnia – mondja a sofőr. Alice összerezzen, mert még nem szokta meg az új megszólítást. – Remélem, nem veszi rossz néven. A parkoló gépkocsik miatt nem tudok közelebb megállni.

– Ugyan, dehogy! Semmi gond – feleli az asszony, kipattan a Chryslerből, amely hivatalból jár a Franciaországba akkreditált brit nagykövet feleségének, és fürge léptekkel elindul a macskaköves úton a Dior-ház felé.

Pillanatokon belül több tucat dúsgazdag és befolyásos asszony veszi majd körül. Már látja őket. A ház előtt gyülekeznek, izgatottan nyüzsögnek, cigarettáznak, lelkesen üdvözlik egymást, áthatolhatatlan fal emelkedik a világuk köré, amelybe Alice-t pozíciójánál fogva be kell fogadniuk. Közelebb érve érezhetővé válik a nők közötti versengés. Mindenki mindenből többet akar, a legmagasabb színvonalon.

Alice belép a fényesre polírozott kétszárnyú ajtón, és friss festék illata csapja meg az orrát. Nyilván frissen festették a falakat a mai bemutatóra. Egy pillanatra megáll a hallban, és végigsimítja tengerészkék gyapjúblézerét. Feszültség vibrál a levegőben, a lapok sokat írnak majd az új kollekcióról. Maga sem érti, miért, de Alice egyre nyugtalanabb. Megáll az egyik hatalmas, pompás tükör előtt, de csak újabb kérdések jutnak az eszébe. Hogyan lehetséges, hogy a lány, aki eddigi élete során gumicsizmában és sáros viharkabátban volt a legboldogabb, most a párizsi Dior-ház vendége, és a tervező egyik modelljét viseli? Pillantása elegáns fazonra igazított, sötét hajára, diszkréten kifestett ajkára és klasszikus gyöngysorára esik.

Alice-t aranyozott székéhez vezetik az első sorban. Érzi, hogy megannyi szempár tapad rá. Semmi kétség, azt vizsgálják, az alkalomhoz illően jelent-e meg. Szinte árad felé az irigység azokból, akik úgy gondolják, túl könnyen szerezte meg a helyét az első sorban. Honnan tudnák, mivel fizetett érte? Gyorsan helyet foglal, és megkönnyebbül, hogy túl van a bevonuláson, miközben azt reméli, őszintének tűnik az arcára erőltetett mosoly. A mellette levő székek még üresek, ezért átlapozza a programot. Néha felemeli a tekintetét, hátha megpillantja a híres Dior-manökenek egyikét, akik mindig fehér kezeslábast viselnek a színfalak mögött, mielőtt kilépnek a szűk kifutó krémszínű szőnyegére, a mai nap színpadára.

Alice azon tűnődik, hogy a programfüzet melyik modelljét látja viszont először a vacsoraasztalánál. Elfordítja a tekintetét a reflektorok és a csillár vakító fényétől. Minden perccel egyre jobban fojtogatja a szalon levegője, de a bemutató még mindig nem kezdődik. Folyamatosan érkeznek a vendégek, nő a zsúfoltság a teremben, az állóhelyek is elfogynak. Alice torkát kaparja a cigarettafüst, de mivel mást nem tehet, a szürkén és sárgásan gomolygó füstvirágokat bámulja. Lehúzza a kesztyűjét az izzadó tenyeréről, és riadtan veszi észre, hogy menekülni sem tudna már, mert a bejáratot teljesen eltorlaszolja a nők sokasága. Valaki savanyú cukorkával kínálja, és átnyújt neki egy papírlegyezőt, amelyet azonnal kinyit kipirult arca előtt, és közben megfogadja, hogy soha többé nem érkezik pontosan.

– Örülök, hogy ismét látom, Madame Ainsley – mondja egy rutinosan késve érkező hölgy, és leül Alice mellé. – Emlékszik még rám, ugye? Delphine Lamar vagyok, a bemutatkozó koktélpartin találkoztunk két hete. Ez az első Dior-bemutatója? – kérdezi. Nyilván Alice arcára van írva a válasz.

– Igen. Nagyon örülök, hogy itt lehetek – feleli Alice hálásan, mert nem emlékezett már a hölgy nevére. Rengeteg új emberrel ismerkedett meg az elmúlt hetekben.

– Eltart egy darabig, amíg az ember megszokja a felhajtást. Persze megéri, de nem marad le semmiről, ha legközelebb negyven perccel később érkezik – mondja az asszony barátságos mosollyal. – Talált már öltöztetőnőt? Szívesen segítek, ha még mindig nem birkózott meg a feladattal.

– Köszönöm. Akikkel eddig találkoztam, mind tökéletesen képzettek és tapasztaltak, nyilván egyikük sem okozna csalódást, de nem voltak igazán rokonszenvesek. Talán túl kényes vagyok, de...

– Szó sincs ilyesmiről. Különösen az ön pozíciójában – vág közbe az asszony.

– Remélem – feleli Alice hálás mosollyal, amiért Delphine nem tartja finnyásnak, hogy bensőséges viszonyban akar állni azzal a nővel, akivel az ideje legjavát tölti majd a követség rezidenciáján.

Delphine elővesz egy bőrnoteszt az apró kézitáskájából, és felír egy nevet meg egy telefonszámot.

– Parancsoljon! – mondja, és átnyújtja a lapot Alice-nek. – Marianne-t egy régi diplomatafeleség ajánlja. A férje most tölti ki a hivatali idejét Párizsban, és a Közel-Keletre költöznek. Nem vihetik magukkal. Igyekezzen, mert hamar lecsapnak rá. A mostani helyén nagyon meg voltak vele elégedve. Én magam alkalmaznám, ha szükségem lenne rá. Egyből önre gondoltam – teszi hozzá közelebb hajolva. – Marianne félig brit, remekül tudna alkalmazkodni az elvárásokhoz.

– Köszönöm – feleli Alice, és átveszi a lapot. – Mihamarabb kapcsolatba lépek vele.

Delphine figyelmét elvonja egy új érkező, akivel egyből a milánói bevásárló körútról, a St. Moritz-i síelésről és az ehhez szükséges ruhatárról kezdenek fecsegni. A hátsó sorokban ülők a nyakukat nyújtogatják, hogy jobban lássanak az előttük tornyosuló kalapoktól, néha felpattan valaki, hogy egy későn érkező barátnőnek integessen, és egyben észrevetesse magát a jelenlévőkkel.

Csak újabb fél óra elteltével csendesül el a terem, amikor a házigazda felkonferálja az első modell nevét és számát. Alice végre levegőhöz jut.

– Köszönöm, hogy ilyen hamar eljött, Marianne. Igazán kedves öntől – mondja Alice az íróasztal előtt álló székre mutatva. – Megkérem Patrice-t, hogy hozzon kávét.

– Köszönöm, de inkább teát kérek. Egyszerű angol teát, ha tartanak – teszi hozzá mosolyogva, mert biztos a válaszban.

– Máris hozom – bólint Patrice, majd sarkon fordul, és kilép a könyvtárszobából, magára hagyva a két nőt.

– Delphine, vagyis Madame Lamar említette, hogy ön félig angol.

– Igen. A szüleim Londonban ismerkedtek meg, amikor apám üzleti úton ott járt. Röviddel utána összeházasodtak. Ebből eredően sok időt töltöttem a Csatorna mindkét oldalán. Remélem, tökéletes elegye vagyok a két kultúrának. Mindig pontos vagyok, mint a britek, és sohasem félek nemet mondani, akárcsak a franciák – nevet könnyeden, mintha így jelezné, van humorérzéke is. – Elhoztam az ajánlóleveleimet.

– Máris úgy érzem, nagy szükség lenne a segítségére nálunk – feleli Alice, miközben Marianne előveszi a retiküljéből az ajánlóleveleket. Az asszony a szék peremén ül egyenes háttal, ami szolgálatkészségre utal, vállát lazán tartja, nyilván nem jön könnyen zavarba, és kezét elegánsan az ölében pihenteti. Természetesnek és fesztelennek tűnik. – Milyen hasznos tanácsot adna nekem? – kérdezi Alice. – Sokkal nagyobb tapasztalattal rendelkezik nálam a két nemzet sajátosságait illetően.

– Úgy érzem, a franciák hírből sem ismerik a szerénységet, és cseppet sem értékelik az angolokét. Elvárják az angoloktól, hogy hűvösek legyenek, és kissé tartózkodók, de mindig jó néven veszik, ha az ellenkezőjével lepik meg őket. Ezzel együtt hiba lenne azt gondolni, hogy a franciák laza erkölcsűek és önteltek – mondja Marianne, és egy pillanatra elhallgat. – Bár őszintén szólva, a legtöbbjük az.

Hirtelen feltárul a könyvtárszoba ajtaja.

– Itt a teánk – mondja Alice, de a komornyik helyett a férje lép a szobába váratlanul. – Ó, Albert! Azt hittem, említettem, hogy most folyik az interjú...

Albert ügyet sem vet a feleségére, átvág a helyiségen, és a könyvespolchoz lépve egymás után veszi le a köteteket, amelyeket indulatosan egy kis asztalra dobál.

– Az isten szerelmére! – fakad ki végül. – Miért nincsenek úgy elrendezve, hogy az ember megtalálja, amit keres?

Marianne kifejezéstelen arccal Albertre pillant, majd ismét Alice-re, azt várva, hogy a közjáték ellenére folytassák a beszélgetést. Alice észreveszi, hogy az asszony pillantása röviden megpihen a méretre készült gyapjúblézerén.

– Szereti a divatot, Marianne? – kérdezi Alice.

– Azt hiszem, lehetetlen nem szeretni, ha az ember Párizsban él. Szerények a lehetőségeim, de a Vogue-ból mindig szerzek új ötleteket, és igyekszem tartani a lépést. Van kedvenc tervezője, asszonyom?

– Eddig még nem volt rá szükségem, de...

– Hol van? – üvölti Albert olyan dühösen, hogy félbeszakad a beszélgetés.

– Segíthetek, Albert? – kérdezi Alice, leplezve ingerültségét.

– Hol van a kormányzati műgyűjtemény antológiája? Itt kellene lennie! A saját otthonomban őrzött értékeket kérik számon rajtam! Nagyon hálás lennék, ha mindenki oda tenne vissza mindent, ahonnan elvette.

– Alulról a harmadik polc, uram. A legvastagabb, kemény kötésű könyv – szól közbe a visszatérő Patrice, egy pillanat alatt megoldva a tomboló nagykövet problémáját.

Albert magához veszi a kötetet, a többi könyvet egymás hegyén-hátán hagyja az asztalon, és kiviharzik a szobából anélkül, hogy megköszönné a segítséget.

– Kit javasol, Marianne? Kit válasszak? – kérdezi Alice kissé zavartan.

– Christian Diort – vágja rá az asszony gondolkodás nélkül. Ha ez vizsgakérdés volt, Marianne egész biztosan átment. Sok tervező verseng Alice megrendeléseiért, ezért hálásan fogadja a jó tanácsot. – Mondanom sem kell, imádják a franciák, és természetesen az angolokkal is egyből megtalálja a közös hangot. Jó társaságba kerülne. Nancy Mitford írónő és Margot Fonteyn balerina is nála dolgoztat. Ezenkívül nyilván ön is emlékszik a ruhára, amelyet Margit hercegnő viselt a huszonegyedik születésnapján. Mennyi tüll! Ha teheti, nézze meg a Vogue-ban a Savoy Hotelben tavaly tartott első londoni bemutatón készült fényképeket.

– Remek ötlet – feleli Alice, az asztalon olvasatlanul fekvő ajánlólevelekre pillantva. – Mikor tud kezdeni?

– Amikor óhajtja – mondja Marianne. Mindketten egyszerre állnak fel, és kezet fognak az asztal felett. – Kérem, szólítson Anne-nek! Akárcsak a hozzám legközelebb állók.

1
Lucille
Csütörtök
London, 2017. október

Akár nehezemre is eshetne, hogy itt legyek. A legtöbb korombeli nő így érez. Csak gyorsan elvégzendő feladatnak tekintik, és a tennivalók legvégére sorolják, az online bevásárlás és a fürdőszoba-takarítás mögé. Még akkor is hetekig halogatnák, ha már minden egyéb ki lenne húzva a képzeletbeli listáról. Közben persze az új tennivalók ismét elsőbbséget élveznének.

Számomra azonban a nagyanyám meglátogatása újra és újra a hét fénypontja. Mindig úgy várom, mint más nők egy koktélpartit vagy egy lazító fürdőt. Őt szeretem a legjobban az egész világon. Sylvie nagymamának közvetve vagy közvetlenül szerzett tapasztalatai vannak a huszadik század legtöbb fontos eseményéről. Két óra beszélgetés alatt a tévésorozatoktól kezdve a holdra szálláson át eljuthatunk Elvis Presley haláláig vagy II. Erzsébet koronázásáig.

Folyton meglep. Ez történt két hónappal ezelőtt is, amikor azt kérte, sakkozzunk. Tudtam, hogy van sakk-készlete, mert láttam a nappaliban egy elegáns, ívelt lábú antik asztalon, de azt hittem, csak azért tartotta meg, mert a nagyapámé volt, és nincs szíve tőle megválni.

Tizenkét perc alatt mattot adott, mert a gondolatai három lépéssel előrébb jártak, miközben az én agyam még csak bemelegített. Szóval, lehet, hogy idősnek látszik – hangsúlyozom, hogy csak látszik, mert szerintem nem úgy viselkedik –, de nagyon vág az esze. Hihetetlen, de mindig össze kell szednem magamat, mielőtt találkozunk.

Csendben állok, a nagyanyámat nézem, és azon töprengek, milyen képek peregnek lehunyt szemhéja mögött. Szokás szerint a kedvenc foteljében ül a kandalló mellett, a lángok fénye megcsillan a szitakötőbrosson, amit mindig visel. Talán oda kellene lépnem, és hátrébb kellene húznom a fotelt, nehogy az ölébe terített horgolt takaró lángra kapjon. Gyönyörűen manikűrözött, finom keze a karfán pihen, a fejét hátradönti, és alig észrevehető mosoly bujkál a szája szegletében. Vajon hová repítették az álmok? A háború utáni Párizsban töltött röpke hetek felé, amikor megismerkedett a nagyapámmal? Vagy a forró nyári délután felé, amikor összeházasodtak egy kis vidéki templomban? Egy fekete-fehér fénykép áll a kandallópárkányon, amelyen éppen megcsókolják egymást. Különös, hogy pont ezt a fotót kereteztették be. A nagyapám háttal áll a fényképezőgépnek, és kissé a nagyanyám fölé hajol. Mindig azt mondta, ez a kedvenc esküvői képe. A nagyanyám szeme ragyog, belenevet a csókba, mintha nem hinné, mekkora szerencse érte.

Halkan leveszem a gyapjúsapkámat és a kesztyűmet, és leteszem a nappaliban az ajtó mellett álló, kerek, kecskelábú asztalra. Véletlenül megcsörren a kulcscsomóm, a nagyanyám kinyitja a jobb szemét. Más testrészét nem mozdítja. Mint egy házőrző kutya, aki még nem döntötte el, érdemes-e talpra ugrania. Amikor megpillant, elmosolyodik, egyre jobban és szeretetteljesebben, végül szinte ragyog, amikor mellé érek.

– Lucille, drágám! Ülj ide mellém! Boldog születésnapot! – mondja, és feljebb húzza magát a fotelben. Odalépek, hogy segítsek. Amikor megérintem, ismét feltűnik, mennyire sovány, teste szinte elvész a több réteg meleg ruha alatt. Elhessegetem magamtól a gondolatot, hogy egy napon a csodálatos, vasakaratú nagyanyám a rá váró utolsó csatából biztosan vesztesen kerül ki, mert még ő sem küzdheti le az idő múlását.

Lehajolok, és megcsókolom sima homlokát, ami a közelben pattogó tűz ellenére hűvös, és letörlöm a rúzsom nyomát. A nagyanyámat fa és harangvirág illata lengi körül. Ezt a parfümöt viseli, amióta az eszemet tudom.

– Hogy vagy, nagyi? Nem fázol? Volt Natasha ma reggel? – kérdezem. Natasha egy közelben lakó hölgy, aki a nagyanyámnak segít. Először csak takarított, de az évek során egyre több feladatot kapott. Felöltözteti, mos és főz rá, és esténként ismét benéz, hogy lefektesse. Anyám fizeti a számlát, én pedig legalább háromszor egy héten meglátogatom.

– Ez most nem fontos. Milyen érzés harminckét évesnek lenni? – kérdezi. A hangja megremeg, mintha nehezére esne a beszéd. Apró, barna szeme könnyes, egy zsebkendőért nyúl, hogy megtörölje.

Bár tágas a nappali, a nagyanyám minden szükséges dolgot könnyen elérhető távolságra a kandalló körül helyeztetett el. Könyvek, a szemüvege, egy fehér porcelántányér, amin árulkodó kekszmorzsák hevernek, a televízió távirányítója, telefon, jegyzetfüzet, toll.

– Nem sok különbséget érzek a tegnaphoz képest, de... – felelem, miközben leveszek egy csomó magazint az egyik puffról, leülök mellé, és megfogom a kezét. – Hoztam tortát – folytatom, és felé nyújtok egy becsomagolt szeletet.

– Kaptál tőle tortát? – kérdezi meglepetten, és feszülten várja a választ.

– Én sütöttem – felelem tettetett jókedvvel, és azt remélem, inkább a cukrásztudományomról folytatjuk a beszélgetést, de...

– Te sütötted? Idén is elfelejtette? – kérdezi a nagyanyám, és elszáll ajkáról a mosoly.

– Nagyon elfoglalt nő, te is tudod. Amúgy sem számítottam rá. Komolyan mondom, nem bánt – szabadkozom, miközben kicsomagolom a tortaszeletet, és a tányérra teszem. Az igazat megvallva, az anyám azt bezzeg sohasem felejtette el, mikor kell fodrászhoz mennie. A frizurája mindig tökéletes. A reggeli híreket sem mulasztja el soha. Az a típus, aki még az előtt megtervezi a napját, hogy belebújik az ágya mellé gondosan kikészített báránybőr mamuszba.

– Lapot sem küldött? – kérdezi a nagyanyám bánatosan.

– Nem.

– Fel sem hívott? – folytatja. Ennek nem lesz jó vége.

– Még nem – felelem erőltetett jókedvvel. – Még nem késő, biztosan felhív, ha lesz ideje.

– Ó, Genevieve! – sóhajt a nagyanyám ingerülten, és lehajtja a fejét, majd a tűz felé pillant. Úgy tűnik, mintha részben önmagát okolná, amiért az anyám már az egymást követő ötödik alkalommal megfeledkezik a születésnapomról.

– Tényleg nem számít – felelem sokkal vidámabban, mint ahogy érzem magamat. – Ismét üzleti úton van, és sohasem tudja, mennyi az időzónák közötti eltérés.

– Ennél sokkal többet érdemelsz – mondja a nagyanyám keserűen.

Vajon miért? Egyetlen dolog sem jut eszembe, ami különlegessé vagy szerethetőbbé tenne, mint bárki mást. Volt ugyan egy múló pillanat a legutóbbi kapcsolatom elején, amikor azt gondoltam. Úgy éreztem egy darabig, mintha én lennék Billy életének a legfontosabb szereplője. Arról ábrándoztam, hogy egy meleg kéz pihen a combomon, amikor felébredek, gőzölgő tea vár az éjjeliszekrényen, egy mosolygó arc azt mondja, ugyanazt akarja az élettől, amit én. A valóság azonban ennél sokkal kiábrándítóbb volt, és úgy döntöttem, akkor leszek a legboldogabb, ha jócskán csökkentem az elvárásaimat. Már nem ábrándozom romantikáról. A saját kezembe vettem a lelkem ápolását, bár ebben sohasem remekeltem.

– A borítékot! Ott van a kandallóállványon, drágám – mondja a nagyanyám, mert megérzi, hogy témát kell váltanunk. Összecsapja a tenyerét, és egy borítékra mutat, amelyen a nevem áll. – A tiéd – teszi hozzá. Nyilván a szokásos könyvutalvány, aminek mindig nagyon örülök.

Ehelyett azonban egy elegáns párizsi szálloda prospektusát veszem elő: Hôtel Plaza Athénée. Levél is van mellette.

Drága Lucille!

Boldog születésnapot kívánok! Irány Párizs, ahol egy nagy kaland vár rád! Láss, tapasztalj, találkozz új emberekkel, és hozz vissza nekem valamit, ami rendkívül becses számomra. Valamit, amit oly sok éve szeretnék ismét a kezemben tartani.

Szeretettel:

Sylvie nagyi

Miután elolvastam a levelet, a nagyanyámra pillantok, aki olyan ravasz mosollyal néz vissza rám, mintha most verte volna át a világ legjobb mesterdetektívjét.

– Mit jelent ez, nagyi? – kérdezem hitetlenkedve. Nem értem, miről van szó.

– Azt jelenti, hogy Párizsba mész – nevet a nagyanyám. – Itt van ez is – teszi hozzá egy Eurostar feliratú másik borítékra mutatva, ami a kis asztalkán fekszik.

– Nem mehetek Párizsba, hiszen... – felelem, a borítékért nyúlok, kinyitom, és a vonatjegyen szereplő indulási időpontra pillantok. Péntek. Holnap. Egy csalóka pillanatig megörül a szívem, mert azt hiszem, ő is jönne velem. De persze hogy nem. Néhány hét múlva kilencvenéves lesz, és csak ritkán mozdul ki a Wimbledon Common-i háza, a templom és a városházán tartott könyvklub biztonságos háromszögéből. – Lehetetlen! Dolgoznom kell, és nem engedhetem, hogy rám pazarold a pénzedet. Vissza lehet váltani a jegyet, vagy meg tudod változtatni az időpontot?

– Eszem ágában sincs! Natasha intézett mindent, és fogalma sincs, hogy visszaváltható-e egyáltalán – legyint a nagyanyám. Már tudja, hogy győzött.

– Azt akarod, hogy menjek Párizsba? Egyedül? – kérdezem. Talán pont erre van szükségem, hogy elgondolkodjak, mit akarok az élettől, és feltegyem magamnak azokat a nehéz kérdéseket, amelyeket mostanáig halogattam. Vagy mégsem? Talán arra van szükségem, hogy pár napig semmire se gondoljak.

– Eltaláltad! Pontosan ezt akarom! – vágja rá a nagyanyám, és diadalmasan a levegőbe csap.

Ismét a levélre pillantok. Harminckét szívecske szerepel a neve alatt, pont annyi, ahány éves vagyok. Nyilván eltartott egy darabig, amíg odarajzolta őket, hiszen már nehezen forgatja a tollat.

Talán valami terve van mindezzel. Nyilván azért küld Párizsba, hogy kimozdítson a tespedésből, egy újabb gyorséttermi vacsora és a Netflix bűvköréből, ami a születésnapomra jutott volna – nem mintha bármi kivetnivalót találnék ezekben –, és egy jóképű francia fiú karjába tereljen. Sajnos figyelmen kívül hagyja, hogy a természet nem áldott meg olyan szép, szimmetrikus arccal, mint az övé, a kandallópárkányon sorakozó régi fényképeiről sugárzó magabiztosságról és a karcsú derekáról már nem is beszélve.

– El kell menned – mondja a nagyanyám, és megszorítja a kezemet, mert látja, hogy még mindig nem veszem komolyan. – Van valami, amit el kell intézned a számomra – teszi hozzá. Bármi legyen az, biztosan megteszem, mert imádom őt. Bármit megtennék, hogy örömet szerezzek neki élete hátralévő részében. – Van egy ruha, a Maxim. Dior tervezte. Kölcsönadtam egy kedves barátnőmnek sok évvel ezelőtt, és mivel már nem él, nagyon szeretném visszakapni. A lányánál, Veronique-nál van. Felírtam a címét a levél hátuljára. 75002 Párizs, rue Volney 10., 6. ajtó – mondja. A nagyanyám memóriája nagyon jól működik, ha akarja. – Vár téged.

– Dior ruha? Úgy érted, Christian Dior? – kérdezem meglepetten. A nagyanyám mindig nagyon stílusosan öltözködött, főleg a fekete finom árnyalatait, a sötétkéket, a lágy krémszíneket és a karamellbarnát viselte, és sohasem vitte túlzásba a kiegészítőket meg a sminket. Nem lehet azonban egyenlőségjelet tenni egy értékes, divattervező által alkotott ruha és a csinos, de viszonylag olcsón megvásárolható kosztümök, ruhák meg kötött holmik között, amelyek a szekrényében sorakoznak, és ahol a kasmír szinte felesleges fényűzésnek számít.

– Igen, Dior – feleli, de hangjában egy csepp kérkedés sincs, úgy mondja, mintha magától értetődne.

– Hogyan került hozzád egy Dior ruha? Nyilván…

– Rengeteg pénzbe került, persze – vág közbe a nagyanyám. – Ez azonban egyáltalán nem érdekes. A lényeg, hogy ismét szeretném a kezemben tartani, mert számomra sokkal többet ér, mint amennyibe került. Két éjszakára foglaltam szállást, de cseppet sem zavarna, ha tovább maradnál. Sőt, kifejezetten örülnék – teszi hozzá, és egyetlen kézmozdulattal jelzi, hogy nincs értelme vitatkoznom.

Szóval egyik pillanatról a másikra úgy alakult, hogy holnap Párizsba utazom. Önkéntelenül elmosolyodom. Nem tűnik túl bonyolultnak. Elhozom a ruhát, utána egy kis városnézés, belevetem magamat a szerelem városának forgatagába, miközben olyan képeket készítek, amelyek segítségével a valóságosnál sokkal vagányabbnak tűnök a közösségi médiában, és hazajövök. Gyorsan összeszámolom magamban, hány nap szabadságom maradt, és közben elégedetten látom, hogy a nagyanyám jókorát harap a tortából. Néha lopva rám pillant, és halkan ünnepli előre betervezett győzelmét.

Egy dolog biztosnak tűnik. Nem csupán a ruha megszerzéséről van szó, amelyet már nem viselhet. Ez csak egy ruha, még akkor is, ha rengeteg pénzbe került. Ha csak erről lenne szó, az a bizonyos Veronique is elhozhatná. A nagyanyám elhallgat valamit, ebben biztos vagyok.

Így kerültem péntek délután három óra tizenöt perckor a St. Pancras állomásról Párizsba induló Eurostar C kocsijába, egy pohár pezsgővel és egy ekler fánkkal ünnepelve a születésnapomat. A lapok címoldala dögunalom – Harry herceget elhappolták; Katalin és Vilmos a harmadik gyermekét várja –, így hátradöntöm az ülésemet, és a következő két csodás órában átadom magamat Marian Keyes Görögdinnye című regényének, de még ezelőtt, harminchat óra késéssel, megérkezik anyám születésnapi üzenete.

Tudom, hogy elkéstem, de nem tehetek róla. Sokat gondolkodtam, mivel ajándékozzalak meg az idén. Mivel nem vehetem fel a versenyt Párizzsal, átutaltam a számládra egy kis pénzt. Többet, mint szoktam. Vásárold meg a legsikkesebb ruhát, amit találsz.

Nyilván a nagyanyám hívta fel. Ennek ellenére feltűnik, hogy egyetlen szóval sem kíván boldog születésnapot.

Talán csalódást okozok neki, de nem biztos, hogy megveszem a legsikkesebb ruhát. Azon ritka esetekben, amikor utazom, az öltözködésben a kényelmet tartom a legfontosabb szempontnak, amit anyám sohasem értett. Számára mi sem természetesebb, mint hogy testhezálló ceruzaszoknyában, hátul varrott harisnyában repülőgépre szálljon. Én inkább a sportcipőket és a laza felsőket kedvelem, és melltartót ugyan nem hordok, de alsótrikót viselek, hogy azért rendesen nézzek ki. Anyám a sportcipő gondolatától is hidegrázást kap, és teljesen kizártnak tartom, hogy vásárolt volna valaha is egy párt magának. Eszembe jut, amikor a legutóbb megvártam a munkahelye előtt. Mondanom sem kell, ő lépett ki legutoljára az épületből, jóval a megbeszélt időpont után. Ugyanolyan irodai ruhát viselt, mint a többi ott dolgozó nő, csak sokkal drágábbat, amiről egyből tudni lehetett, hogy magas beosztásban van. Beleolvadt az androgün tömegbe, amelyben a nőket megfosztják a színektől és a nőiességtől. Mindenki feketét visel, és nyilván a csinos táska is tiltott, mert fémláncokkal és -szegecsekkel teleaggatott, egzotikus állatok festett bőréből varrott tárolókat hordanak magukkal, ami inkább tűnik fegyvernek, mint kiegészítőnek. Azt reméltem, hogy anyám más lesz, színes madár a varjak között, de nem. Ha közöttük él az ember, olyannak kell kinéznie, mint ők. Rémes! Fogalmam sincs róla, miért ezek a nők a siker, a vagyon és a kiteljesedés jelképei, de aznap elhatároztam, nem kérek az egyenvilágukból. Talán csodabogárnak kellett volna éreznem magamat a hullámos, krémszínű sifonszoknyámban, amit más nő szentestére tartogat, de miközben néztem őket, ahogy – megannyi egyenruhás robotként – egymás után özönlenek kifelé az iroda kapuján, hirtelen elöntött a szabadság érzése.

Ennek ellenére, mivel Párizsba indultam, kissé összekaptam magamat. Frissen vasalt, se nem férfias, se nem nőies csíkos inget vettem, amit félig betűrtem a legjobb, magasan a csípőm fölé érő farmernadrágomba. Kényelmesen utaztam, semmi sem szorított, de amikor kilépek a kocsiból a Gard du Nord-on, és magával ragad a jól öltözött, kora esti ingázók forgataga, szívesen elbújnék egy napszemüveg mögé. Nem mintha bárki ismerne Párizsban, de jólesne a biztonságot adó felismerhetetlenség arra az esetre, ha valakinek feltűnne ez a viharvert bőröndöt vonszoló, kezében két bevásárlószatyrot cipelő nő a fényárban úszó előcsarnokban.

Habár az egész várost szürkeség lengi körül, mégis gyönyörű az alkony. A kora esti Párizsban halványulnak a nap utolsó fényei, mintha egyre lejjebb vennék a fényerősséget az égen. Elegáns lakóépületek egész háztömbökön át nyújtóznak, egyforma, krémszínű ablakaik szabályosságát magas, vörösre, zsályazöldre vagy csillogó feketére festett ajtók színesítik. Minden zsúfolt. A kosztól és a légszennyezettségtől sötétlő kőfalak szomszédságában csillogó divatüzletek sorakoznak, kirakataik a karácsonyra készülő sokaságot csábítják. Az egyik kirakatban cukormázas, édességekkel díszített mézeskalácsból megépítették Párizs nevezetességeit: a Notre-Dame-ot, a Diadalívet és az Eiffel-tornyot, mellettük ünnepi ruhába öltöztetett próbababák állnak.

Miközben taxira várok, a csipkézett kovácsoltvas erkélykorlátok mögött meglátom a párizsi élet mindennapjainak kellékeit: hat emelet magasan egy hátsó kerekére állított kerékpárt, amellyel másnap munkába indul a tulajdonosa. Szűk, fekete ruhadarabokat viselő férfi cigarettázik a magasban, és úgy mered a sötét messzeségbe, mintha egy verset költene gondolatban. Egy nő magas sarkú bokacsizmában, borospohárral a kezében telefonál, úgy tűnik, mintha a szeretőjével incselkedne.

A nagyanyám ragaszkodott hozzá, hogy a Plaza Athénée-ben szálljak meg az ő költségére. A szálloda a Dior-ház szomszédságában áll, nem mintha sok időt szeretnék ott tölteni. Miközben a taxim a város zsúfolt útjain araszol, feltűnik, hogy a sugárutakat szegélyező fák már megváltak a lombjaiktól, és sárga levelek borítják a macskakövet. Turisták tolonganak a hazafelé siető, kimerült franciák között. Mindenhol építkeznek, ami sok helyen elcsúfítja a fővárost. Egész utcákat zárnak le, ahol egykor divatos üzletek álltak, és emiatt sokat kell kerülni. Miközben egy ideiglenesen kihelyezett forgalmi lámpánál állunk, egy lebontott ház meghagyott ódon kapuzatára pillantok, amely makacsul áll a foghíjtelken. Épületek egész sorát takarja ponyva, mintha óriási, kibontásra váró, becses karácsonyi ajándékok lennének.

Amikor megállunk az Athénée előtt, eszembe jutnak a nagyanyám szavai: „Keresd a vörös árnyékolós ablakokat!” Az avenue Montaigne-ra néző legalább ötven ablak olyan impozáns látványt nyújt, hogy megállok egy pillanatra, miután kiszállok a taxiból.

– Üdvözlöm a divat sugárútján! – mondja a mellém lépő londiner, felkapja a piszkos és megviselt csomagjaimat, azzal elsiet.

A fényűző, baldachinos ágyamon ülök, a szobámban megannyi csokor vörös szegfű, és úgy érzem, a világ tele van lehetőségekkel, és ha kilépnék a hatalmas lakosztály erkélyére, és kinyújtanám a kezemet a hideg éjszakába, megragadhatnám a szerencsét. Isten tudja, hogy engedheti meg magának a szálloda árát a nagyanyám. Alant őrülten kavarog a párizsi forgalom, gépkocsik dudálnak a bedugult utcákon, és lassan araszolnak előre, de itt fent, a csillagok közelében minden nyugodt. Ki kell mozdulnom innen. Olyan nő leszek, aki az ágyra dobja a bőröndjét, és a nyakába veszi az idegen várost anélkül, hogy pontosan tudná, hová indul, de azt tudja, hogy sok kaland vár rá.

Akármennyire is nehezemre esik, most az egyszer olyannak kell lennem, mint az anyám. Ő már a recepciónál állna kiterített térképpel a pulton, ügyet sem vetve arra, hányan várakoznak a háta mögött, és azt követelné, hogy azonnal tájékoztassák a város aktuális látnivalóiról. Nekem is így kellene viselkednem, mégsem teszem. Talán azért, mert nem tudom, hogyan kell. Hirtelen nagyon beszűkültnek érzem a saját világomat, és elveszettnek érzem magamat ebben az idegen városban.

Az egyszerűen megoldható dolgokkal kezdek. Fel fogom hívni a szobaszervizt, és croque monsieur szendvicset rendelek. Írok majd egy e-mailt Veronique-nak, amelyben megkérdezem, hogy áll-e még a ma esti találkozónk. Ki kell találnom hozzá az útvonalat. Tervet kell készítenem.

Mialatt a szobába rendelhető ételek hosszú listáját tanulmányozom, valami motoszkálni kezd a fejemben. Megjelenik a gondolataimban a nagyanyám arca, miközben tegnap Párizsról beszélt. Amikor a szállodát említette, úgy ragyogott a szeme, mintha jól ismerné. Miért nem kérdeztem soha arról a rövid időszakról, amit itt töltött a nagyapámmal? Mindenképpen kifaggatom, amint hazaérek.

2
Alice
Párizs, 1953. október
A Cygne Noir

Egész biztosan sikeres lesz a mai estély. Alice az egész napját erre áldozta. Két óra múlva érkeznek az első vendégek a rezidenciára, így még pont van annyi ideje, hogy ismét ellenőrizze a szalont, és meggyőződjön róla, a halványbézs rózsákat a megfelelő vázákban helyezték el, az utasításainak megfelelően. Ezután ismét átnézi a vendéglistát, majd elolvassa Eloise, a társasági eseményeket szervező titkárnő jegyzeteit, amelyeket mindig gondosan előkészít. Ez tartalmazza a vendégeket érintő összes fontos személyes vagy szakmai tudnivalót, a kerülendő témákat, és feltünteti, ha gratuláció illeti őket. Ezenkívül kitér arra, kiket kell távol tartani egymástól, vagy éppen összehozni a színes társaságból, amelynek tagjai V. György király és Mária királyné hatalmas portréja előtt találkoznak ma este. Iparmágnások, az igazságügyi miniszter, a Francia Nemzeti Bank elnöke, politikusok, Franciaországba akkreditált nagykövetek és néhány népszerű kirakathölgy. Albert így nevezi gúnyosan a hatalommal nem rendelkező, ám csinos nőket, akiknek csupán annyi a dolguk, hogy a bájukkal magukhoz vonzzák a flörtölésre mindig kész nagyágyúkat, és felcsipegessék azokat a pletykamorzsákat, amelyeket továbbadhatnak a következő hetek partijain.

A feleségek nerc- vagy nyúlprém bundában érkeznek majd, drága parfümillat lengi őket körül, szemük ragyog, bármikor készek pálcát törni Alice felett, és mindannyian élvezik, hogy aznap este az ő vállán nyugszik a szórakoztatásuk terhe. Az asszony tudja, hogy a háta mögött mindent kibeszélnek. A koktélszendvicsektől kezdve – amelyeken egyforma hangsúlyt kap a brit fogolyhús és a francia sajt – a testsúlyán át a ruhájáig, hogy hol vásárol, hány csomag van nála, amikor kilép az üzletből, mennyit iszik, és hányszor alszik otthon a férje egy héten. Mindent alaposan kitárgyalnak.

Alice lassan körbejárja a szalont. Minden rendben van? Albert elégedett lesz? Az ezüstneműt frissen fényezték, és feltöltötték a whisky- és brandykészletet. Visszatérhet a hálószobájába, hogy Anne felöltöztesse. Az előre megbeszélt ruha már ki van készítve az ágyra. Még nem tudja, hol alszik Albert a fogadás után, a közös hálószobájukban, vagy a folyosóról nyíló kis szobában, mint amikor sokáig dolgozik.

A fekete, vállpánt nélküli ruhát Dior tervezte, anyaga a legfinomabb selyemszatén és bársony. Alice-nek elakadt a lélegzete, amikor megtudta az árát az első próbán, a tervező szalonjában. Az összeg messze túllépte az éves ruhapénzét, amit Párizsba költözésük előtt magára költött. Albert, akit sohasem aggasztott semminek az ára, és fütyült a számlákra, ragaszkodott hozzá, hogy mindig az alkalomnak megfelelően öltözködjön.

Alice eleinte aggódott, hogy rosszallást vált ki a társaságból. Huszonöt éves létére olyan ruhát kapott, amely inkább illene egy nagyobb élettapasztalattal bíró asszonyhoz, aki jobban tudja viselni, és aki jobban megérdemli, gondolta.

Rá kellett jönnie azonban, hogy alaposan alábecsülte ennek a ruhának a bűvös erejét.

– Egyik ma esti vendégünk sem látta még ezt a ruhát, ugye? – kérdezi az asszony.

– Egyikük sem – feleli Anne. – Megnéztem a nyilvántartást. Teljes újdonság lesz mindegyikük számára – teszi hozzá. Minden alkalommal feljegyzik, mit visel Alice, és összevetik a vendéglistával, így elkerülhetik a baklövéseket. Az asszony tudja, hogy valójában meg sem kellett volna kérdeznie, mert amióta Anne a szolgálatában áll, sohasem okozott csalódást, és sohasem volt rá panasz. Éppen ellenkezőleg.

– Segítek – mondja Anne a hatalmas, sötét fából készült ágyhoz lépve, miközben Alice lassan leveszi a kényelmes tengerészkék ruhát, amelyet napközben viselt. Anne könnyedén áthúzza a fején, és felakasztja egy fafogasra.

– Először a felső részt kérem – mondja Alice. A ruha két darabból áll. Egy pánt nélküli, a vállat teljesen fedetlenül hagyó felsőrészből, amely kifordítva fekszik az ágyon, és így felfedi a megannyi apró, rejtett részletet, amely magabiztosságot ad. A ruhadarabot hét vékony, függőleges csontlapocska tartja, felette diszkréten hangsúlyos mellrész, amely alá nem kell fehérneműt venni. Tökéletes munka kívül és belül. A felsőrészt fekete bársony szegélyezi, ami kihangsúlyozza a selyemszatén csillogását a szalon gyertyáinak fényében.

Anne az asszony meztelen testéhez tartja a felsőt, gondosan ügyel rá, hogy közben elfordítsa a tekintetét, és elkezdi bekapcsolni a háton egyforma távolságban elhelyezett tizenhárom darab szemes kapcsot. Mindegyik után egyre jobban feszül a ruha Alice testén. Amikor az utolsó is a helyére kerül, a felső pontosan úgy áll rajta, ahogy tervezték, a teteje az asszony lapockájánál végződik.

Ezután Alice belelép a nehéz szoknyába, vigyázva, nehogy a lábujjai beakadjanak a szoknyát merevítő abroncsba. Csak ezután kapcsolja össze Anne a két darabot újabb patentek és cipzárak segítségével, és végül senki sem tudja megmondani, hogy a ruha két részből áll. Amikor Anne végez, egy lépést hátrál, hogy elvégezze az utolsó simításokat. A szoknya selyemszatén és bársonyelemeit egy merevített, nagy méretű masni díszíti a deréknál, amitől Alice még karcsúbbnak látszik. A megjelenése királynői. Anne tapasztalt öltöztetőnő, ezért tudja, hogy nem illik véleményt nyilvánítania, mégis széles mosoly ül az arcára.

– Gyönyörű! – suttogja.

– Köszönöm – sóhajt az asszony feszülten.

– Mindenkit elkápráztat majd, mint mindig – teszi hozzá Anne, és megszorítja Alice kezét, mielőtt magára hagyja, hogy sminkeljen, a füle mögé igazítsa rövid fürtjeit, és felvegye a mindennap viselt, csepp alakú igazgyöngy fülbevalót, amelyet Alberttől kapott az esküvőjük napján.

Alice a távozó Anne után néz, pedig a legszívesebben száz női tanácsot kérne még tőle. Albert azonban már a kezdetekkor kioktatta, hogy kerülje a személyes témákat a személyzettel, és legyen távolságtartó. Anne kivételével ezt mindenkivel szemben betartotta, és ügyelt rá, hogy a formálisabban hangzó Marianne-nek szólítsa a férje jelenlétében.

Albert a fogadás előtt huszonöt perccel érkezik a rezidenciára, és csak annyi ideje van, hogy felfrissítse magát, és szmokingot vegyen.

– Minden készen áll? – kérdezi. Nem a legbarátságosabb üdvözlés, de Alice nem számított másra. Albert gondolatai az estélyen járnak, majd váltanak pár szót, miután elmentek a vendégek.

– Minden úgy történt, ahogy akartad – feleli Alice. – Hagylak átöltözni. Lent találkozunk. A szakács mindent előkészített a konyhában, és ha valaki korábban érkezik, majd fogadom.

– Remek – morogja Albert, nem tartva tovább igényt a felesége társaságára.

Az utolsó csendes pillanatokban, mielőtt a szalon megtelik eleven párbeszéddel, harsány bemutatkozásokkal, Alice-nek eszébe jut a protokoll-gyorstalpaló, amelyet a Párizsba költözés előtt kapott, és amely cseppet sem nyugtatta meg, mert szinte csak arról esett szó, milyen fontos pozícióba lép, és a férje nagyon sok mindenben számít majd rá. Elmondták, hogy soha ne szakítson félbe párbeszédet, és mindig álljon készen újat kezdeményezni. Figyelje az egyedül ácsorgó embereket, azon a nyelven válaszoljon, amelyen kérdezik és így tovább. Alice figyelt, jegyzetelt, mindent megértett, és végül rájött, mindez csak akkor sikerülhet, ha önmagát adja. Hasznos tanácsokat kapott, de eldöntötte, nem követi őket mindenáron. Becsvágyó emberek egyedüli gyermekeként tudja, hogy kellő tapasztalattal rendelkezik. Órákat töltött a szülei koktélpartijain és vacsoráin, figyelt, hogy a vendégek pezsgőspohara mindig tele legyen, és gondosan ügyelt a társalgás gördülékenységére. Figyelte, ahogy az anyja elindít egy beszélgetést, és észrevette, ha ügyesen jelez az apjának, ha valakit meg kell menteni a szoba másik végében. Mindig meglepte, hogy az asszony, aki a mindennapokban távolságtartóan viselkedik, este megelevenedik, ha meg kell nyernie vagy tömjéneznie kell valakit, illetve ha a személyes érdekei úgy kívánják. A közepes méretű norfolki birtokuk egy sokkal nagyobb uradalom szomszédságában állt, ahol az apja volt az intéző, és ezért a szülei folyton többre vágytak. A vendégeik sokszor csupán azért fogadták el a meghívást, mert azt remélték, számukra is új lehetőségek nyílnak egy hatalmas vagyon szomszédságában.

Alice mindig nagyon örült, ha társalgás közben elcsípett egy jó pletykát vagy hasznos információt, és továbbadhatta az anyjának. Ilyenkor számíthatott rá, hogy bezsebel egy ritka dicséretet, és az apja kedvesen azt súgja: „Szép volt, drágám.” Megnyugodhatott, mert úgy érezte, elégedettek vele, nem vett részt hiába a partin, és fáradtan, de boldogan végre lefeküdhet.

Egy napon Albert, a nagy birtok vendége eljött hozzájuk is. Hatalmas csokor frissen vágott rózsát hozott Alice anyjának, és egy palack drága skót whiskyt az apjának. Elárasztotta őket bókokkal, és a házat dicsérte, pedig sokkal szerényebb volt, mint az övé.

A híre jóval megelőzte Albertet. Etonban és Oxfordban tanult, ahol kitűnő eredménnyel történészdiplomát szerzett. Tehetséges író és szenvedélyes szónok hírében állt. Ezután gyorsan emelkedett a diplomáciai ranglistán, komoly hivatalt kapott a külügyminisztériumban, és számtalan nemzetközi konferencián és tárgyaláson vett részt.

Albert teljesen megváltoztatta a vendégségek atmoszféráját. A résztvevőket már nem érdekelték a régi ismerősök, szó szerint sorban álltak, hogy beszélgethessenek vele, amit ő kegyesen engedett. Önmagáról keveset árult el, leszámítva, hogy van egy húga, és hogy egy tehetős gloucestershire-i földbirtokos gyermeke, aki tizenéves korában elveszítette a tuberkulózisban szenvedő apját. Ez még rokonszenvesebbé tette őt a társaságban. Rövid idő elteltével Alice szülei nem hívtak egyedülálló nőket a vacsorákra.

Alice gyerekként megszokta már a felnőttek társaságát, így nem jelenthet akadályt számára a sok ismeretlen ember, de vajon sikerül-e kivívnia Albert elismerését úgy, ahogy régebben? Meg volt vele elégedve, mielőtt összeházasodtak, amikor nem volt ekkora a tét, és sokkal kevesebb elvárásnak kellett megfelelnie. De vajon amikor a rezidencia báltermében látja őt, nem gondolja-e, hogy mindez már meghaladja a képességeit?

– Egy pezsgőt, Madame Ainsley? – kérdezi Patrice, ezüsttálcán nyújtva egy pohár habzó, behűtött italt. Tudja, hogy a háziasszony nem utasítja vissza, mert úgysem lesz már ideje egy kis pezsgőre, amikor a vendégek megérkeznek. Alice ráadásul úgy érzi, ráfér egy kis bátorítás. A komornyik egy asztalkára teszi a tálcát, és elfoglalja a helyét a hallban, hogy bejelentse az érkező vendégeket. Túlzottan formális, gondolja Alice, de nagyon hasznos arra az elkerülhetetlen esetre, ha egy pillanatra kihagy az agya. Hatvan vendég érkezik, ezért különösen hálás a mindig kifogástalan munkát végző férfinak.

– Az Élysée-palota főtitkára, Monsieur és Madame Bateaux – mondja Patrice, és mivel Albert még nincs a helyén, Alice-re hárul a feladat, hogy köszöntse a vendégeket. Szerencsére már ismeri a házaspárt. Fürgén átvág a termen, és mindkét érkezőt kedvesen kétszer arcon csókolja.

– Önben a megtestesült elegancia lépte át a szalonom küszöbét, kedves Chloe – mondja Alice, barátságosan megfogja az asszony mindkét karját, és megcsodálja a szalon színeihez illő sötét bíborszín ruhakölteményt, amelyet a csillár fényében felszikrázó apró gyöngyök díszítenek.

– Természetesen Dior – mosolyog a nő. – Ki más? Hívd meg egyszer, kérlek, és persze néhány rajongóját is közülünk. Csak egy egyszerű ebédre, vagy egy teára a Zöld szalonba. Találkoztál már az elragadó Camilával az avenue Montaigne-on? A legjobb divatkereskedő Párizsban. Bárkiből dámát varázsol.

– Pompás ötlet! Ismét elkölthetem egyéves keresetemet – jegyzi meg tréfásan a főtitkár, mielőtt Alice válaszolna.

– Csodás a ruhád, Alice – veszi át a szót ismét Chloe. – Bárcsak feleolyan elegáns lennék, mint te!

Albert bókja helyett ez is megteszi.

– Ments meg a csacska asszonyi fecsegéstől, Albert! – szólal meg ismét Bateaux, mert megpillantja a belépő nagykövetet, és egyből lecsap rá, hogy kisajátítsa magának.

Fél óra múlva megtelik a rezidencia szalonja, és a mesterkélt mosolyokat valódiak váltják fel a kötelező udvariaskodások után. Alice körbejár a teremben, ügyel rá, hogy mindenkivel váltson néhány szót, mielőtt visszatér a barátságos Chloéhoz. A nők ruhakölteményeket viselnek. Az egyik leheletkönnyű, többrétegű szoknyát tollak ékesítik, egy másik elejét méretes, púderszínű masnizuhatag. Egy magas rangú diplomata menyasszonya fehér, fodros ruhát választott, egy másik nő estélyi ruhája gyönyörűen hímzett, színes angol kerti virágokkal van telehintve. A kitűnően szabott ruhákban minden hölgynek remek alakja van.

Alice fél szemmel figyeli, hogy a tálakon mindig legyen bőven a zsúrszendvicsekből, és közben mindenkivel vált néhány szót. Egyetlen pillantására Patrice máris gondoskodik az utánpótlásról. Mindig megdöbbenti, milyen sokat esznek az emberek a fogadásokon. Három órán át folyamatosan csipegetnek, és utána máris indulnak tovább vacsorázni.

Alice megpillantja a Sorbonne egyik idős professzorát. A múlt hónapban ellátogatott egy franciairodalom-előadásra, és nagyon élvezte. Szeretne többet tudni a jövő évi előadásokról, mert azt reméli, megragadja valami az érdeklődését, és szakíthat rá egy kis időt a vendéglátás és a személyzet irányítása mellett.

– Amikor a legutóbb találkoztunk, kedvesem, még nem döntötte el, hogy a csendéletfestést vagy az európai történelmet válassza – mondja a professzor barátságosan, és átöleli Alice vállát. Viselkedése sokkal közvetlenebb, mint amit a többi meghívott magára kényszerít. – Fogynak a helyek. Ha tovább vár, lemarad.

– Talán mindkettőt elkezdem – feleli az asszony, mert bármit jobbnak érez annál, mint hogy a rezidencián tétlenkedjen, és értelmetlen dolgokkal foglalja el magát. Persze tudja, Albert nem nézi majd jó szemmel, ha túl sok időt tölt házon kívül. A hivatalos szereplésekből, amelyeket korábban ígért, nem lett semmi, pedig többször emlékeztette már rá.

Alice észreveszi, hogy épp Albert áll a háta mögött, de a férfinak ez fel sem tűnik. Alig szólt hozzá, amióta hazaérkezett. Meghallja a nevét, és Alice most jobban fülel, lopva hátrapillant, de nem ismeri fel az idős férfit, akivel a férje beszélget. Patrice túl messze áll, így nem siethet a segítségére.

– És beilleszkedett Madame Ainsley az új környezetbe? Remélem, élvezi a párizsi diplomataéletet – mondja Albertnek az idős úr. Mindig jólesik Alice-nek, ha valaki arra használja az Alberttel tölthető drága időt, hogy felőle érdeklődjön, bár tudja, a férje felesleges locsogásnak tartja ezt.

– Zökkenőmentesen – vágja rá Albert. – Tökéletesen illik hozzá a feladat, sőt, az első naptól fogva úgy tűnik, jobban megkedvelték, mint engem. Mindenki Alice mellett szeretne ülni a vacsorákon – teszi hozzá kissé ingerülten. Csalódnia kell, ha azt reméli, megcáfolják a szavait.

– Maga szerencsés ember, kedves Albert. A felesége nemcsak gyönyörű és okos, hanem rajonganak is érte az emberek. Nincs más dolga, mint megbecsülni őt – mondja az ismeretlen férfi, akinek úgy tűnik, nem tetszik Albert arrogáns megjegyzése és a benne fortyogó, alig leplezett féltékenység.

– Nem hiszem, hogy mindez szerencse kérdése. Elértem, amit akartam. A feleségem a legszorgalmasabb és egyben a legkevésbé kártékony ember, akit ismerek. Ez sem lebecsülendő egy ilyen világban, nem igaz? – mondja Albert gúnyosan nevetve, ami aligha győzi meg beszélgetőpartnerét, aki csak annyit felel, hogy vacsorára várják, és távozik.

Alice elpirul. Tapintatlan volt a férje, talán a professzor is meghallotta. Ha így történt, úriemberként viselkedik, mert nem mutatja. A zsúrszendvicsek jó ürügyet szolgáltatnak, elfordítja a tekintetét, és hagyja a háziasszonyt, hogy feldolgozza a hallottakat. A házasságot nem Alice háta mögött intézték, mint régebben, szabályosan megkérték a kezét, és mondhatott volna nemet is.

Ugyanakkor nem volt kétsége afelől, mi az elvárás, és tudta, hogy a szülei kedvelik Albertet, és bíznak a sikerességében. Azt is tudta, hogy szűk baráti körben már jóval azelőtt szóba került a házasságuk, mint ahogy illendő lett volna. A szülei a legjobbat akarták. Olyan férjet szántak neki, aki komolyan veszi a házassági esküjét. Emellett az is szempont volt, hogy Albert tisztességes, jómódú és becsvágyó. Az apja nyilvánvalóan tisztában van a saját házastársi hiányosságaival, és azt akarja, hogy az egyetlen lányának jobb sorsa legyen. Alice bízott a szülei döntésében, semmi oka nem volt a kételkedésre.

Albert, a nagy stratéga, pontosan és kínos gyakorlatiassággal lefektette a szabályokat közvetlenül a lánykérés után. Alice-nek kiváltságos élete lesz, de nem csak a mosolygós arcára lesz szükség. Tudja, hogy a lány többre képes, teljes értékű csapattagként kezeli, számít a tanácsaira és a háziasszonyi szerep betöltésére egyaránt. Talán túlzottan lényegre törő szavak voltak, ám egyúttal hízelegtek is Alice-nek, mert így elnyerheti a szülei elismerését, kibontakozhat, használhatja az eszét, és kamatoztathatja az iskoláiban szerzett tudást, amelyhez a szülei révén jutott hozzá.

Ha azonban bárki meghallotta volna, amit Alice az imént, feltűnt volna neki Albert féltékenysége, és azt gondolhatná, a házaspár rivalizál egymással. Pedig pont az volt az elvárás, hogy ne csak befogadja a társaság, hanem meg is becsülje.

A beszélgetés akadozik a professzorral, Alice erőt vesz magán, a szégyentől elpirult arca lassan visszanyeri eredeti színét. A férfi a segítségére siet, elkapja egy közelben álló hölgy pillantását, és int felé.

– Madame Ainsley, engedje meg, hogy bemutassam Madame du Parcq-ot. Klasszikus francia irodalmat ad elő a Sorbonne-on, a férje a Francia Nemzeti Bank vagyonkezelő osztályának a vezetője. Mindketten rendkívül nagy tudású emberek, természetesen.

– Rendkívül örülök, Madame Ainsley. Nagyon köszönöm a meghívást, már régóta szeretném megismerni. Gyönyörűek a rózsák, ha szabad megjegyeznem. A követség kertjéből valók? – kérdezi az asszony. Alice éppen válaszolna, amikor egy fiatalember lép Madame du Parcq mellé. – Ó, engedje meg, hogy bemutassam a fiamat, Antoine-t. Politológiát hallgat a Sorbonne-on, és minden vágya, hogy diplomata legyen, ugye, kedvesem? – teszi hozzá, finoman a háta mögé nyúl, és előrébb tolja a fiát.

– Igen, hát hogyne, minden vágyam – feleli Antoine rövid hallgatás után egykedvűen, és anyja szavait hallva, fáradt pillantással összeráncolja a szemöldökét, de Alice úgy tesz, mintha nem venné észre. A fiatalember nem szól, lassan végigméri a nőt, cseppet sem törődik vele, hogy félbeszakította a társalgást. Nem fognak kezet. Antoine közelebb lép, Alice egy őrült pillanatra azt hiszi, meg akarja csókolni. Antoine nagyon lassan az asszony ajkához emeli a kezét, és leseper róla egy morzsát.

– Ó, köszönöm! – rebegi Alice, a szájához kap, és közben észreveszi, hogy Antoine még mindig az ajkát nézi.

Madame du Parcq tovább fecseg, azt kérdezi, mit szól a fia terveihez, és arra kéri, lássa el tanácsokkal, ha van ideje, és nem jelent nagy terhet számára.

– Nem vagyok szakértő, de ha segíthetek, örömmel megteszem – feleli Alice.

Antoine arcán halvány mosoly fut át, amit csak Alice vesz észre. Mit jelent ez, és miért mosolyodik el ő is? A fülében lüktet a vér, és a gyomra kissé görcsöl, talán még Albert iménti tapintatlansága miatt. Vagy esetleg az érdekesnek tűnő fiatalember miatt, aki ugyan szmokingot visel, de talán dacból, mivel nem vette a fáradságot, hogy begombolja az inge felső gombját? A csokornyakkendője ferde, csokoládébarna fürtjei kócosak. Van valami pimaszság a pillantásában, ahogy oldalra billentett fejjel az asszonyt nézi. Mit akar? Szándékosan provokálja? Zavarba akarja hozni? Készakarva hány fittyet az etikettre? Mindezek ellenére az arca frissen borotvált, a szemöldöke olyan finoman ívelt, mint a szája. Látszik, hogy figyelmet fordít a megjelenésére. Valószínűleg pontosan átgondolta, milyen benyomást akar kelteni.

A professzor és Madame du Parcq leragadt az órarendeknél meg a hallgatók létszámánál, kissé félrehúzódva. Antoine ezt látva ismét közelebb lép Alice-hez. Az asszony megérzi a teste közelségét és a lélegzése ritmusát. Antoine merészen fölé hajol, a haja majdnem megérinti az arcát.

– Láttam már önt. A Sorbonne-on, a múlt hónapban – mondja a férfi.

– Lehetséges. Egy rövid kurzuson vettem részt. Nem emlékszem, hogy a csoportomban lett volna – feleli Alice, és kissé hátradől, hogy távolabb kerüljön az arca a fiatalemberétől.

– Másra figyelt. A folyosón álltam, nem vett észre. Tudtam azonban, ki ön. Mint mindenki más, én is a lapokban olvastam, hogy Párizsba érkezett. Meglepett, hogy az egyetemen látom.

– Miért lepte meg? – kérdezi Alice, mert kissé rosszulesnek neki a szavak. Miért is ne lenne ott a helye?

– Magának semmi szüksége erre pazarolni...

Alice arca megfeszül a bosszúságtól. Lassan mély levegőt vesz, és elfordítja a pillantását a fiatalemberről. Nem fedi fel a valódi érzéseit, inkább szélesen elmosolyodik, és kissé gúnyosan, mintha Antoine-t utánozná, közbeszól:

– Nyilván nagyon sokat tud a nőkről, Antoine. Fiatal kora ellenére rengeteg tapasztalattal rendelkezik a hozzám hasonlókról.

– Félbeszakított, ezért nem fejezhettem be a gondolatot – mondja Antoine ismét közelebb hajolva. – Magának semmi szüksége erre pazarolni az idejét, mégis úgy láttam, ön az egyetlen ember a teremben, akit magával ragadott az előadás. Bocsásson meg, de jó darabig néztem, ahogy szinte issza az előadó szavait. Más volt, mint a többiek, Alice. Ezért néztem, és ezért emlékeztem önre. Csak később tűnt fel, hogy messze ön a leggyönyörűbb nő az előadóteremben.

Alice a fiatalember szemébe néz, és egy pillanatra teljesen elveszettnek érzi magát. Olyan közel állnak egymáshoz, hogy szinte érzi a férfi bőrének friss melegségét és citrusos illatát, amibe valami nyers tónus – cserzett bőr vagy dohány, talán mindkettő – keveredik. Hazudna, ha azt mondaná, hogy nem szokta meg a szépségére tett bókokat. Valóban gyakran megfordulnak utána, sőt megbámulják. Ha nem közvetlenül neki bókolnak, akkor a keze munkáját dicsérik: a szalon rózsáit, a megterített asztalt vagy a személyzet ügyességét. Viszont eddig sohasem méltatták az intellektusát vagy azon képességeit, amelyek túlmutatnak egy koktélparti megszervezésén, pedig titkon vágyott rá. Valójában Albert nem váltotta be az ígéretét, és nem ad neki komoly szerepet, de ebbe már beletörődött.

Hálás a fiatalembernek, mert úgy érzi, megérti őt.

Talán lesz közös témájuk, hiszen Antoine is a Sorbonne-on tanul. Alice szívesen beszédbe elegyedne vele, de nem találja a szavakat. Hirtelen nagyon szomorúnak érzi, hogy olyasmit köszönjön meg, amit mások gyakran megkapnak.

Madame du Parcq a fia mellé lép, és ettől azonnal elmúlik a pillanat varázsa. Antoine kihúzza magát, Alice ártatlan arckifejezést erőltet magára, és az asszony magával viszi a fiát annak ürügyén, hogy bemutassa néhány más fontos személynek. Alice azzal menti ki magát, hogy a háziasszonyi teendői után kell néznie. A szíve hevesen ver, és az arca kipirult.

Az este tizenegy óra a hálószobában találja Alice-t. Anne fürge ujjakkal kioldja a csatokat, és megszabadítja az asszonyt a ruhájától. A teste ellazul a fűzött felsőrész levétele után, de hirtelen ismét megfeszül, amikor Albert lép a szobába. Neki kellene levetkőztetnie, gondolja Alice, és azon tűnődik, ha ez volt a férje szándéka, nem biztos, hogy örülne. Vagy mégis ezt akarja, mint régen? Hogy hirtelen vágytól vezérelve megszabadítsa a feleségét a selyemszatén szoknyától, mert a lágy testére vágyik, amely egykor oly szívesen fogadta magába? A nagykövet fagyos tekintete azonban mást sejtet.

– A szentségit neki! Ezt a nőt senki sem várja otthon? – kérdezi ingerülten, és Anne-re mutat. Úgy látszik, arra sem vette a fáradságot, hogy megjegyezze a nevét. Anne ujjai gyorsabban dolgoznak, és Alice azonnal megérti, hogy nem a saját, inkább az ő érdekében teszi, hiszen Anne hamarosan az otthona biztonságában lesz, de nem akarja, hogy az asszonyának egy még jobban felidegesített Alberttel kelljen vesződnie.

– Elnézést, Monsieur Ainsley! Mindjárt végzek – ígéri Anne.

A nagykövet nem felel, lerúgja a cipőjét, Anne-re bízva, hogy tegye el, és elindul az ajtó felé.

– Alig várom, hogy megbeszéljük az estélyt, kedvesem – mondja Alice, de gyűlöli magát a kétségbeesett hangért, és hogy szinte könyörögnie kell az elismerésért vagy csak egyetlen odavetett dicsérő szóért. – Kivel beszélgettél? Mit hallottál? Jól sikerült a fogadás, ugye? Szóljak Patrice-nak, hogy készítsen nekünk egy italt lefekvés előtt?

– Hozzon egy whiskyt a könyvtárba! Még pár órát dolgoznom kell – szól vissza Albert, és becsukja maga mögött az ajtót. Alice és Anne kettesben marad. Anne úgy tesz, mintha nem hallott volna semmit, mintha nem bántották volna meg. Alice azonban nem tudja elviselni az asszony együttérző pillantását.

– Nagyon sajnálom, Anne – mondja, mert úgy érzi, ismét a férje helyett kell szabadkoznia.

– Ne kérjen helyette bocsánatot! Szóra sem érdemes, de...

– Kérem, hagyja az asztalon a mai vendéglistát! – szól közbe Alice. Túl fáradt, hogy Albert viselkedéséről beszéljenek, és tudja, mindenkinek személyes, kézzel írott köszönőlevelet kell küldenie, amiért elfogadta a meghívást. – Elkezdem a levelek megírását – teszi hozzá.

Húsz levél megírása után befejezi a munkát. Nem fáradt, de mégsem talál magában több erőt, hogy őszinte és személyes köszönetet írjon a vendégeknek, ahogy illik. Folyton Antoine szavai jutnak eszébe: Más volt, mint a többiek, Alice. Azon kapja magát, hogy ezeket a szavakat írja le egy olyan barna ruhakártyára, amilyet Anne használ.

Talán Albert befejezte már a munkát. Netán jólesik neki, ha benéz hozzá, mert így talál kifogást, hogy lekapcsolja az íróasztali lámpát, és elbeszélgessenek. Nem akar egyedül lefeküdni. Hang nélkül lépdel a folyosón, és megáll a könyvtárszoba előtt. Az ajtó csukva, de hallja, hogy a férje telefonál. Hajnali egy óra. Kit hív ilyenkor? Akárki az, fojtott hangon beszél vele, a közvetlen hangvétel pedig azt sejteti, nem államügyekről van szó, és nem lenne jó ötlet, ha megzavarná. Alice visszaindul a hálószobába, becsukja a vastag faajtót, és nekidől. Körülnéz a hatalmas szobában, és arra gondol, milyen kevés éjszakát töltöttek benne együtt. Tényleg csak egy éve történt, hogy egymás karjában feküdtek a tiszta, fehér ágyban a nászútjukon, és a tenger hullámainak lágy zúgása ébresztette őket álmukból? Párizsba érkezésük óta sajog érintetlen teste. Albert minden éjszaka előállt egy kifogással, miért nem hálnak együtt, ami jócskán aláásta az önbizalmát, és mostanra eltávolodtak egymástól. Már csak hideg ürességet érez mindenütt. A hálószobában, az ágyban, a szívében, és semmivel sem tudja kitölteni.