Tana French

A kereső

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

1

Amikor Cal kijön a házból, látja, hogy a varjak megkaparintottak valamit. Hat vetési varjú ugrál a hátsó udvaron, a hosszú, sárga virágú gazzal keveredő, nedves fűszálak között. Nagy károgás közepette döfködnek valamit, ami, bármi legyen is, kicsi, és még mozog.

Cal leteszi a tapétamaradványokkal teli nejlonzsákot. Elgondolkodik rajta, hogy kihozza a vadászkését, és megszabadítja a teremtményt a szenvedéseitől, de a varjak sokkal régebb óta vannak itt, mint ő. Nagy pimaszság lenne odaszambázni és beleavatkozni a dolgukba. Inkább leül a zsák mellé, a mohával borított lépcsőfokra.

Kedveli a varjakat. Valahol olvasta, hogy pokolian okosak; megismerik az embereket, sőt ajándékot is visznek nekik. Cal három hónapja próbálja behízelegni magát a madarak kegyébe a kert végében álló fatönkre kitett kenyérmorzsával. A repkénnyel benőtt tölgyfán rakott fészkeikből figyelik, ahogy a kertben járkál, és amint biztonságos távolságra ér, éktelen civakodás és lárma közepette lecsapnak a kenyérdarabokra. Közben gúnyosan méregetik Calt, és ha közeledni próbál, azonnal visszarepülnek a fára, ahol csúfondárosan kárognak, és gallyakkal dobálják meg. Amikor Cal tegnap délután leszedte a nappali faláról a penészes tapétát, egy csillogó tollú, közepes méretű példány odarepült a nyitott ablak párkányára. Nyilvánvalóan sértő szándékkal nagyot károgott, majd kacagva felrúgta magát a levegőbe.

A hosszú fű mozgásából látszik, hogy az a dolog vadul vonaglik. Egy jókora varjú közelebb ugrál hozzá, és keményen lecsap rá a csőrével, amitől az a valami nem mozdul többé.

Talán nyúl. Kora reggel Cal többször is látott a harmatos fűben legelésző és ugráló nyulakat. Az üregeik ott vannak valahol a földje hátsó részén, a mogyoróbokrok és a berkenyék széles sávja melletti mezőn. Azt tervezi, hogy amint honosítja a fegyvertartási engedélyét, ellenőrzi, emlékszik-e még arra, amire a nagyapja megtanította a vadnyúzásról, és hogy az ingadozó térerő ellenére talál-e az interneten nyúlpörköltreceptet. Egyre több varjú gyűlik oda a fáról, hogy ádáz tülekedés közben a karmaival és a csőrével darabokat tépjen ki a húsból.

Cal egy darabig elnézi őket, kinyújtóztatja a lábát, és körkörösen megmozgatja az egyik vállát. A házban végzett munkához olyan izmokat használ, amelyek létezéséről már meg is feledkezett. Minden reggel újabb testrésze fájdul meg, bár ebben az is benne lehet, hogy a padlóra fektetett olcsó matracon alszik. Cal ehhez már öreg és igencsak testes, de nincs értelme jó bútort hozni ebbe a poros, nyirkos és penészes épületbe. Majd akkor veszi meg, amikor helyrehozza a házat, és kideríti, hol árulnak ilyesmit – korábban ez Donna felségterülete volt. Addig nem foglalkozik a sajgó testrészeivel – inkább elégedettséggel töltik el, ahogyan a hólyagok és a tenyerén egyre vastagodó kéreg is, mert a mostani élete szilárd, kiérdemelt bizonyítékai.

Leszáll a hosszú, hűvös szeptemberi este. Elég sok a felhő ahhoz, hogy nyomokban se lássa a naplementét. A finom, szürke árnyalatokkal tarkított ég a végtelenbe nyúlik, ahogyan a különböző növényekkel bevetett, változatos zöldbe borult földek is, amelyeket hosszú sövények, kopár kőfalak és a szokatlanul keskeny út szabdal fel. Északon alacsony hegylánc tölti be a láthatárt. Cal szeme még nem igazán szokott hozzá, hogy ilyen messzire ellát a város háztömbjei között eltöltött évek után. A táj látványa annak a kevés valóságos dolognak az egyike, amelyről tudja, hogy nem okoz csalódást. Írország nyugati része gyönyörűnek látszott az interneten, és még szebbnek tűnik most, hogy idecsöppent a kellős közepébe. Az illatos levegő olyan, mintha nem egyszerűen csak be lehetne lélegezni, hanem teli szájjal kellene habzsolni, vagy szét kellene kenni az arcán.

Egy idő után a varjak elcsendesednek. Közeledik a vacsora vége. Cal feláll, és felveszi a szemeteszsákot. A madarak azonnal figyelni kezdik okos szemükkel, és amikor a férfi elindul a kertbe, szárnyra kapnak, hogy teli gyomorral visszatérjenek a fájukra. Cal elcipeli a zsákot a kúszónövényekkel benőtt, roskatag, kőből épült fészer melletti sarokba. Útközben megáll, hogy megnézze a varjak vacsoráját. Tényleg nyúl, fiatal példány, bár most már alig lehet ráismerni.

A maradványokat Cal kidobja a zsákkal együtt, és visszaindul a házba. Majdnem beér, amikor a varjak felrúgják magukat, zörgetik a leveleket, és vadul szidni kezdenek valamit. Cal nem fordul meg, csak megy tovább. Miközben becsukja maga után a hátsó ajtót, halkan elmormol néhány szót a fogai között:

– Már megint ez a fittyfasz!

Valaki másfél hete figyeli őt. Lehet, hogy régebb óta, de a saját dolgain jár az esze, és természetes módon úgy érzi, megvan hozzá a joga, hogy egyedül legyen ezen az üres helyen. Kikapcsolt a mentális riasztórendszere, de éppen ezt akarta. Aztán egyik este vacsorát készített – hamburgert sütött a rozsdás tűzhely egyetlen működő gázrózsáján, miközben az iPodjából Steve Earle bömbölt, és ő néha dobolt hozzá a levegőben –, amikor égni kezdett a tarkója.

Cal tarkóját megedzette a chicagói rendőrségen eltöltött huszonöt év. Komolyan veszi a jelzéseket. Közömbösen átsétált a konyhán, közben bólogatott a zenére, és úgy nézegette a szekrényt, mintha valamit keresne, majd hirtelen az ablak felé fordult: odakint senki. Lekapcsolta a tűzhelyt, és gyorsan odament az ajtóhoz, de a kert is üres volt. Tett egy kört a milliónyi, vadul villódzó csillaggal borított éggel körülvett telihold alatt, de semmi – csak a fehérlő földek és a baglyok huhogása.

Biztos valamilyen állat zajongott, mondta magának Cal. Nyilván annyira a zenére figyelt, hogy csak a tudatalattija érzékelte. Errefelé mozgalmas a sötétség. Néha jóval éjfél után is kint ült még a lépcsőn, legurított egy-két sört, és ismerkedett az éjszakai élettel. Látott sündisznókat átsietni a kerten; egyszer meg egy karcsú rókát, aki megállt útközben, hogy farkasszemet nézzen vele. Járt itt egy borz is, jóval nagyobb és izmosabb, mint amilyennek korábban a borzokat képzelte. Eldöcögött a sövény mentén, majd eltűnt benne. Egy perc múlva Cal hallott valamilyen állati ordítást, majd a borz távolodó zaját. Bármi lehetett odakint.

Mielőtt aznap lefeküdt, feltornyozott két bögrét és két tányért a hálószobában az ablakpárkányra, majd a régi íróasztallal eltorlaszolta az ajtót. Aztán idiótának nevezte magát, és mindent visszarakott a helyére.

Néhány nappal később javában vakarta le a tapétát, és nyitva hagyta az ajtót, hogy kiszálljon a por. Egyszer csak a varjak éktelen károgással szidni kezdtek valamit a fájuk alatt. Az a dolog nagy zörgéssel távolodott a sövénytől, de jóval nagyobb zajjal, mint egy sün, róka vagy akár borz. Cal odasietett, de megint elkésett.

Valószínűleg unatkozó kölykök kémkednek az új szomszéd után. Egy ilyen nyúlfarknyi faluban nem sok mindent lehet csinálni, ráadásul a legközelebbi valamirevaló város tizenöt mérföldre van. Cal butaságnak tartja, hogy bármi másra gondoljon. Mart, a legközelebbi szomszédja még az ajtaját is csak éjszakára zárja be. Cal rá is kérdezett, mire a csontos arcú Mart röhögőgörcsöt kapott, és csak akkor hagyta abba, amikor már alig kapott levegőt.

– Amilyen állapotban van… – mondta, és Cal házára mutatott. – Mi a rossebet vinnének el? És ki rabolna ki? Talán én lopózom be hozzád valamelyik reggel, hogy feltúrjam a szennyesedet, hátha találok valamit, ami bejön a divathóbortomnak?

Cal is nevetett, és azt mondta, felőle megteheti, mire Mart közölte, hogy neki nagyszerűen megfelel a saját ruhatára, emellett nem akar pereskedni, majd elmagyarázta, hogy miért nem.

Azért vannak furcsa dolgok. Semmi komoly, de azért borzolják Cal zsaruösztöneit. A hátsó utakon hajnali háromkor túráztatott motorok, vagy a mély, hörgésbe fulladó üvöltések. Néha esténként a kocsma hátsó részében zajongó fickók, akik túl fiatalok, szokatlanul öltöznek, túl hangosan és túl gyorsan beszélnek valamilyen furcsa, nem itteni tájszólásban. Odakapják a fejüket, amikor Cal belép, és a kelleténél egy másodperccel tovább bámulják. Gondosan vigyáz rá, nehogy elárulja valakinek, mi volt a munkája, de a pusmogáshoz az is elég lehet, hogy ő csak egy idegen.

Butaság, mondja magának Cal. Begyújt a serpenyő alá, és kinéz az ablakon a lassan besötétedő, zöld földekre. Mart kutyája a birkák mellett szaladgál, a juhok pedig békésen menetelnek az akol felé. Túl sokáig vadászott csirkefogókra, és most a munkásokat is gengsztereknek nézi.

Unatkozó kölykök, egytől egyig. Mindenesetre Cal már nem tekeri fel annyira a hangerőt, hogy mást is meghalljon. Elgondolkodik egy riasztórendszeren, és ettől dühös lesz. Donna éveken át mindig lehalkította a zenét – Cal, a szomszédban a kisbaba aludni szeretne! Cal, Mrs. Scapanskit most operálták, és nem hiányzik neki, hogy megrepedjen a dobhártyája. Cal, a szomszédok azt hiszik, vademberek vagyunk. Részben azért kellett a saját birtok, mert olyan hangosan akarta hallgatni Steve Earle-t, hogy a mókusok leessenek a fákról, másrészt azért vágyott a világ kicseszett seggének a végébe, hogy még az ébresztőórát se kelljen többé beállítani. Úgy érzi, hogy már akkor is körül kell néznie, ha meg akarja vakarni a tökét, pedig ez kijár egy férfinak a saját konyhájában. Kölykök vagy sem, ezt a dolgot az ágyban kell elintéznie.

Otthon a problémát néhány megfelelő, diszkréten elhelyezett kamerával oldaná meg, amelyek egyenesen a felhőbe küldenék a felvételeket. Még ha az ingadozó internetkapcsolatával el is tudná intézni – amiben erősen kételkedik –, ezen a helyen akkor sem tetszik neki a gondolat, hogy a legközelebbi szerverre töltse fel a felvételeket. Nem tudja, mi lenne belőle… Talán veszekedés a szomszédokkal – és mi van, ha a leskelődő a helyi rendőr vagy egy másik itteni nagy ember rokona?

A drótcsapdákat is fontolóra vette. Valószínűleg illegális a használatuk, de Cal biztos benne, hogy ez itt nem nagy ügy, hiszen Mart kétszer is felajánlott eladásra egy elfekvő, nem nyilvántartott sörétes puskát, emellett mindenki kocsival jár haza a kocsmából. Az a gond, hogy Cal csak a sötétben tapogatózik, mert nem tudja, mivel milyen eseményeket indítana el.

Lehet, hogy már el is indított. Miközben Martot hallgatta, felébredt benne a gyanú, hogy itt igencsak bonyolultak a dolgok, és az embernek nagyon oda kell figyelnie arra, hogy kinek a tyúkszemére lép rá. Noreen üzemelteti a falu, Ardnakelty két rövidke sorban álló házait ellátó egyetlen boltot. A nő nem rendel Mart kedvenc, Mikado nevű süteményéből egy bonyolult családregény miatt, amely az 1980-as években zajlott, és köze volt hozzá Noreen nagybátyjának, Mart apjának, valamint a legeltetési jogoknak. Mart nem áll szóba egy kimondhatatlan nevű gazdával, aki a hegyek mögött lakik, mert a fickó megvett egy kutyát, amelyet aztán Mart kutyája megfedezett, pedig nagyon nem kellett volna. Vannak más történetek is, de Cal nem mindegyiket érti Mart tekervényes előadásmódja miatt, és azért sem, mert nem teljesen sajátította el a helyi nyelvjárást. Amúgy tetszik neki – olyan dús, mint a levegő, és a szeles hegyek hideg folyói jutnak eszébe róla –, de a beszélgetések egy része átsuhan a feje felett, emellett ő inkább a ritmusra figyel, ezért még kevesebbet ért. Ahhoz már így is eleget tud, hogy ne üljön rá a kocsmában valakinek a kedvenc székére, és nehogy rossz földön vágjon át séta közben, mert ezeknek a dolgoknak itt nagy a jelentőségük.

Amikor megérkezett, arra számított, hogy a helyiek bezárulnak az idegen előtt. Ezzel nem is lenne gondja, ha nem gyújtják fel a házát, hiszen nem vágyott új golfpartnerekre vagy vacsorapartikra. Nem így történt. Barátságosan fogadták. A megérkezésekor Cal elkezdte bepakolni a holmikat a házba, Mart pedig átjött a kapuhoz, hogy begyűjtse róla az információkat. Végül áthozott egy régi minihűtőt, és ajánlott egy jó építőanyag-kereskedést. Noreen részletesen elmagyarázta, ki kinek a kicsodája, vagy hogyan tud Cal csatlakozni a helyi közösségi vízvezetékhez. Később, miután a férfi néhányszor megnevettette, nem teljesen viccből felajánlotta, hogy összehozza Calt az özvegy húgával. Néhány öreg mindig a kocsmában ücsörög, mintha ott lakna. Eleinte csak bólintottak, majd beszédbe elegyedtek Callel az időjárásról, aztán szenvedélyes magyarázatokba fogtak a hurling finomságairól. Amennyire Cal megértette, ehhez a sporthoz ugyanúgy gyorsaság, ügyesség és keménység kell, mint a jéghokihoz, de nincs jég és védőfelszerelés. Egészen a múlt hétig úgy érezte, még ha nem is üdvözölték tárt karokkal, legalább elfogadták, mint mérsékelten érdekes természeti jelenséget – mondjuk, egy fókát, ha ideköltözik a folyóba. Nyilvánvalóan mindig kívülállónak tartják majd, de eleinte úgy gondolta, nem nagy ügy. Most már nem olyan biztos benne.

Cal tehát négy nappal ezelőtt kocsival bement a városba, és vett egy nagy zsák termőföldet. Tudatában van a helyzet iróniájának: még több port vesz, miután a megtakarított pénze nagy részéből már jó négyhektárnyit vásárolt, de a személyes pora nagy része durva hantokból áll, átszövik a növények gyökerei, és tele van kisebb-nagyobb szikladarabokkal. Neki finom, nedves, egyenletesen elsimítható föld kellett. Másnap napkelte előtt felkelt, és elegyengette a zsák tartalmát a fal tövében, az ablakok alatt. Ki kellett húznia a gazt, a kúszónövényeket, és kiszedegette a köveket, hogy szép sima legyen a talaj felülete. A tüdeje legmélyén is érezte a levegő hidegét. Lassan világosodni kezdett a földek felett. A varjak felébredtek, és elkezdtek civakodni. Feljött a nap, és a férfi hallotta, hogy Mart halkan, de sürgetően füttyent a juhászkutyájának. Cal begyűrte a zsákot a szemétdomb aljára, és bement reggelit készíteni.

Másnap reggel: semmi. A rákövetkező reggel: semmi. Az utolsó alkalommal nyilván közelebb volt hozzá, mint gondolta, és elijesztette a leselkedőt. Napközben tette a dolgát, de a szemét a sövényen és az ablakokon tartotta.

Ma reggel: lábnyomok a hálószoba ablaka alatt. Edzőcipőnek látszik, de a nyomok elmosódottak, és túl sok van belőlük ahhoz, hogy megmondja, mekkorák, és hányan voltak.

Este: forró a serpenyő. Cal beledob négy szelet szalonnát, amely húsosabb és finomabb annál, amit megszokott, és amikor sercegni kezd a zsír, ráüt két tojást. Odamegy az iPodjához, amely ugyanazon a hátrahagyott asztalon áll, amelyen eszik. Cal összes bútora ez az asztal, egy kopott íróasztal, két itt felejtett rozoga, csővázas szék, és egy nagy, zöld karosszék, amelyet Mart unokatestvére dobott ki. Elindít egy Johnny Cash-számot, de nem túl hangosan.

Ha olyasmit művelt, amivel megharagított valakit, a legvalószínűbb jelölt az, aki meg akarta venni ezt a házat. Ő a weben választotta ki, azért, mert tartozik hozzá egy darabka föld, a közelben jól lehet horgászni, a tető jó állapotúnak tűnt, és meg akarta nézni a fényképen látott íróasztal fiókjából kikandikáló papírokat. Régóta nem fordult elő, hogy Cal hirtelen ötlettől vezérelve belevágott valamibe, és ez újabb ok volt arra, hogy megtegye. Az ingatlanügynökök harmincötezret kértek. Cal harmincezret ajánlott, amire azonnal lecsaptak.

Akkor eszébe sem jutott, hogy talán másnak is kell ez a hely. Alacsony, szürke, jellegtelen épület. Valamikor az 1930-as években épült, úgy ötven négyzetméter az alapterülete. Palatető és tolóablakok. Csak a nagy sarokpillérek és a széles, kőből rakott kandalló teszi némileg tetszetősebbé. Az internetes fotókból ítélve évek óta üresen áll: a falakról nagy sávokban és foltokban mállik a festék; a szobákban néhány felborult, sötétbarna bútormaradvány; szakadozott, virágmintás függönyök; az utcai ajtó előtt kisarjadt néhány csenevész facsemete; a törött ablakon át benőttek a kúszónövények. Cal azóta rájött, hogy az ingatlant más is magáénak akarhatja, még ha az okok első ránézésre nem is nyilvánvalóak, és ez a valaki nagyon is komolyan gondolja a dolgot.

Cal átszedi az ételt néhány vastag szelet kenyérre, csurgat rá némi ketchupöt, kivesz a minihűtőből egy sört, és mindent az asztalra tesz. Donna leordítaná a fejét, amiért ilyeneket eszik, mert az étrendjében nem túl sok a rost és a friss zöldség, de tény, hogy mióta serpenyőből és mikróból él, leadott néhány kilót, talán még többet is. Nemcsak a derekán vette észre, hanem a mozgásán is: minden meglepően könnyedén megy. Eleinte olyan furcsa volt, mintha kikapcsolták volna a gravitációt, de kezdi élvezni.

A fogyásban a testmozgás is benne lehet. Cal szinte mindennap sétál egy vagy két órát. Nincs különösebb célja, csak megy az orra után, és ismerkedik az új hellyel. Rengeteget esik, de ez nem gond, mert van egy nagy viharkabátja, és ez az eső nagyon eltér attól, amelyet megszokott: finom, puha, a levegőben mozdulatlanul lebegő cseppek. Többnyire fel sem húzza a kapucnit, hogy érezze az arcán a nedvességet. Nemcsak a korábbinál távolabbra lát el, hanem messzebbről hallja a hangokat is: az időnként bégető birkák, a marhakolomp, a gazdák kiáltása olyan, mintha mérföldekről jönne. Néha megpillant egy-egy embert, ahogy átvág a földeken, vagy a traktoron ülve olyan közel pöfög el mellette a keskeny úton, hogy Calnek be kell húzódnia a vadul burjánzó sövénybe, miközben üdvözlésre emeli a kezét. Útközben erős asszonyokat lát, akik nehéz dolgokat cipelnek a tanyák rendetlen udvarán. Piros arcú kisgyerekek bámulnak rá a kapu mögül, és csak rágják a rácsait, miközben a kutyák vadul ugatnak. Néha a feje felett hangosan elrikoltja magát egy madár, vagy nagy zakatolással kitör egy fácán a bokorból, amikor közel ér hozzá. Cal azzal az érzéssel tér vissza a házhoz, hogy jól döntött, amikor mindent elhajított a levegőbe, és idejött.

A séták között semmi sem köti le a figyelmét, és elég sokat dolgozik a házon reggeltől estig. Ideérkezése után az volt az első dolga, hogy megszabadult a gubókkal teli pókhálóktól; kisöpörte a port és az elhullott rovarokat – mindazt, ami az éveken át lerakódott, és betöltötte a hely minden zugát. Ezután beüvegezte az ablakokat, majd kicserélte a vécécsészét és a kádat – valaki mind a kettőt darabokra törte egy jókora kalapáccsal –, hogy ne kelljen többet gödörbe rottyantani és vödörből mosakodni. Cal nem vízvezeték-szerelő, de mindig ügyes kezű volt, és YouTube-videókból mindennek utána tudott nézni, amikor az internet is úgy akarta. A dolog működött.

Ezután sok időt szánt rá, hogy átnézze a szobákban szerteszét heverő, itt hagyott holmikat. Minden darabot alaposan szemügyre vett. Bárki volt a ház utolsó lakója, fontos lehetett számára a vallás: Szent Bernadettet, csalódottnak látszó Szűz Máriát és Pió atyát ábrázoló képek olcsó, vékony keretben – és a kevésbé istenfélő örökösök hagyták őket megsárgulni a sarkokban. Szerették a sűrített tejet: öt doboz is itt maradt a konyhaasztalon, de már tizenöt éve lejártak. Hagytak itt rózsaszínűre festett porceláncsészéket; megrozsdásodott serpenyőket; viaszosvászonból készült, feltekert asztalterítőket; egy szobrocskát, amely vörös palástot és koronát visel, letört fejét pedig visszaragasztották; egy cipősdobozban egy pár ódivatú alkalmi férficipőt – viseltes volt, de úgy kisuvikszolták, hogy még mindig fénylik. Calt kissé meglepte, hogy nem talált tizenévesek helyfoglalására utaló nyomokat; üres sörösdobozokat, használt gumi óvszert vagy graffitit. Úgy vélte, ez a hely túl messze van nekik. Először jó dolognak tűnt. Most már nem olyan biztos benne. Jobban érezné magát, ha tinik akarnának benézni a régi helyükre.