Yoram Hazony

A nacionalizmus erénye

Századvég Kiadó

Budapest, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Yorim Hazony: The Virtue of Nationalism, Basic Books, New York. 2018

This edition published by arrangement with Basic Books, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA. All rights reserved.

Hungarian translation © Horváth Judit, Vági Barnabás

A fordítást az eredetivel egybevetette: Molnár Attila Károly

© Századvég, 2019

Felelős kiadó: Molnár Attila Károly

Olvasószerkesztő: Lehotka Gábor

Borító: Albert Anna

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5164-96-5

Tartalom

Bevezetés
Visszatérés a nacionalizmushoz

Első rész
A nacionalizmus és a nyugati szabadság

I. A világrend két víziója

II. A római egyház és birodalmi víziója

III. A Nyugat protestáns megalkotása

IV. John Locke és a liberális berendezkedés

V. A lejáratott nacionalizmus

VI. A liberalizmus mint imperializmus

VII. A liberalizmus nacionalista/nemzeti alternatívái

Második rész
A nemzeti állam ügye

VIII. A politikai filozófia két fajtája

IX. A politikai rend alapjai

X. Hogyan születnek meg az államok valójában?

XI. Az üzlet és a család

XII. A birodalom és az anarchia

XIII. A nemzeti szabadság mint rendezőelv

XIV. A nemzeti állam erényei

XV. A föderális megoldás mítosza

XVI. A semleges állam mítosza

XVII. Jog a nemzeti függetlenség?

XVIII. A nemzeti államok rendjének néhány alapelve

Harmadik rész
Nacionalizmusellenesség és gyűlölet

XIX. Vajon a gyűlölet érv-e a nacionalizmus ellen?

XX. Megszégyenítő kampányok Izrael ellen

XXI. Immanuel Kant és a nacionalistaellenes paradigma

XXII. Auschwitz két tanulsága

XXIII. Miért folytatódik a harmadik világ és az iszlám szörnyűsége tiltakozás nélkül

XXIV. Nagy-Britannia, Amerika és a többi elítélendő nemzet

XXV. Miért gyűlölnek az imperialisták

Következtetések
A nacionalizmus erénye

Köszönetnyilvánítás

Irodalom

Szeretettel ajánlom e könyvet törzsem tagjainak:

AVITALNAK

TECHELETNEK

EFRAIMNAK

YARDENÁNAK

HADAR AHIADNAK

GAVRIELNEK

BINYAMIN ZE’EV NETZAHNEK

YOSEFNEK

ELIAHUNAK

Bevezetés

Visszatérés a nacionalizmushoz

Nagy-Britanniában és Amerikában a politika a nacionalizmus felé fordult. Ez sokakat aggaszt, különösen az iskolázottabb körökben, amelyekben a globális integrációra hosszú ideje úgy tekintenek, mint a politikai kiszámíthatóság és a morális viselkedés alapkövetelményére. Ebből a perspektívából a britek voksa az EU-ból való kilépés mellett és a Washingtonból hallható „Amerika az első” szónoki fordulat mintha visszatérést fémjelezne egy primitívebb történelmi állapothoz, amikor a háborúra buzdítás és a rasszizmus nyílt teret kapott, és meghatározhatta a nemzetek politikai napirendjét. A legrosszabbtól tartva közéleti személyiségek, újságírók, egyetemi emberek a legélesebb fordulatokkal fejezik ki gyűlöletüket a nacionalizmusnak az amerikai és brit közéletbe való visszatérésével szemben.

Azonban a nacionalizmust nem mindig tekintették olyan ördögtől valónak, mint ahogy azt a mai politikai közbeszéd sugallja. Csupán néhány évtizeddel ezelőttig a nacionalista politikát általánosan a széles látókörrel és a nagyvonalú gondolkodással társították. A progresszívek úgy vélték, hogy Woodrow Wilson 14 pontja, Franklin Roosevelt és Winston Churchill Atlanti Chartája reményt mutatnak az emberiség számára – mégpedig pontosan azért, mert őket tekintették a nacionalizmus kifejeződéseinek, akik nemzeti függetlenséget és önrendelkezést ígérnek világszerte az elnyomott népek számára. A konzervatívok Teddy Roosevelttől Dwight Eisenhowerig szintén pozitív értékként beszéltek a nacionalizmusról, és saját korukban Ronald Reagant és Margaret Thatchert a konzervatívok üdvözölték az „új nacionalizmus” miatt, amelyet behoztak a politikai életbe. Más vidékeken az államférfiak Mahátma Gandhitól David Ben-Gurionig olyan nacionalista politikai mozgalmakat vezettek, amelyek széles körű imádatot és megbecsülést vívtak ki, miközben népüket a szabadság felé kormányozták.{1}

Bizonyos, hogy az a számos állami vezető és értelmiségi, akik néhány generációval ezelőtt felkarolták a nacionalizmust, tudtak valamit erről, s nem igaz, hogy egyszerűen megpróbáltak volna visszarángatni bennünket a történelem egy primitívebb szintjére, a háborúskodáshoz és a rasszizmushoz. Akkor hát mit láttak ők a nacionalizmusban? A közszférában, miként az egyetemi világban, meglepően kevés kísérlet történt e kérdés megválaszolására.

Saját hátterem lehetővé teszi számomra, hogy némileg értsem a témát. Jómagam egész életemben zsidó nacionalista, cionista voltam.{2} Mint a legtöbb izraeli, én is örökül kaptam ezt a politikai látásmódot a szüleimtől és nagyszüleimtől. A családom az 1920-as és a korai 1930-as években azzal a szándékkal jöttek a zsidó Palesztinába, hogy ott megalapítsanak egy független zsidó államot. Sikerrel jártak, s én egész eddigi életemben olyan országban éltem, amelyet nacionalisták alapítottak, s amelyet többnyire nacionalisták kormányoznak a mai napig. Az évek során számos nacionalistával megismerkedtem, köztük közéleti személyekkel és újságírókkal Izraelből és más országokból. S bár nem mindegyikük felelt meg az én ízlésemnek, összességében olyan emberek ezek, akiket mélyen tisztelek – hűségükért és bátorságukért, józanságukért és moralitásukért. Az ő körükben a nacionalizmus nem valami gyűlöletes politikai betegség, mint ahogyan azt Amerikában és Nagy-Britanniában ma sokan gondolják, amely időről időre rossz szándékkal és nem is pozitív kimenetellel megfertőz bizonyos országokat. Hanem olyan jól ismert politikai elmélet, amelyen ezek az emberek felnőttek, egy elmélet arról, hogy hogyan kellene a politika világát elrendezni.

Nos, miről is szól ez a politikai elmélet? Az a nacionalizmus, amelyen én felnőttem, olyan alapelv, amely szerint a világ kormányzása akkor a legjobb, ha a nemzetek képesek egymással való összeütközés nélkül saját független útjukat követni, saját hagyományaikat ápolni, és saját érdekeiket képviselni. Ez az imperializmusnak az ellentéte, amely viszont az emberiség egyesítése által igyekszik elhozni a békét és jólétet a világnak, amennyire csak lehetséges, egyetlen politikai rezsim égisze alatt. Nem állítom, hogy a nacionalizmus esetében egyértelmű a helyzet. A különféle elméletek mellett különféle érvek fogalmazhatók meg. Amit azonban nem kerülhetünk el ködösítés nélkül, az a választás két álláspont között: az ember vagy támogatja elméletben egy olyan nemzetközi kormányzás vagy rezsim gondolatát, amely akaratát rákényszerítheti az alá tartozó nemzetekre, amikor hivatalnokai azt szükségesnek látják, vagy azt vallja, hogy a nemzeteknek meg kell hagyni a szabadságát, hogy egy ilyen nemzetközi kormány vagy rezsim hiányában maguk határozzák meg saját útjukat.{3}

Ez a vita a nacionalizmus és az imperializmus között a berlini fal 1989-es leomlása után ismét akut jelentőségűvé vált. Akkoriban ért véget a kommunizmus elleni harc, s a nyugati vezetők két imperialista projekttel kezdtek foglalkozni: az Európai Unióval, amely egyre inkább megszabadította tagállamait sok olyan jogosítványtól, amelyeket általánosan a politikai függetlenséggel szokás társítani, valamint egy „amerikai világrend” létrehozásának projektjével, amelynek keretében a nemzetközi törvényeknek nem engedelmeskedő államokat rákényszerítik az engedelmességre, méghozzá alapvetően az amerikai katonai hatalom révén. Ezek imperialista projektek, még ha támogatóik nem is szeretik annak nevezni ezeket, mégpedig két okból: először azért, mert céljuk a döntéshozatal elvétele a független nemzeti kormányoktól, s átadása a nemzetközi kormányoknak és testületeknek. Másodszor pedig, amint azonnal látható abból az irodalomból, amit ezeknek az elképzeléseknek a támogatói létrehoztak, tudatos résztvevői egy imperialista politikai tradíciónak, amely a történelmi inspirációt a Római Birodalomból, az Osztrák–Magyar Monarchiából és a Brit Birodalomból meríti. Itt van például Charles Krauthammer gondolata az amerikai „egyetemes uralomról” a hidegháború utáni periódus hajnalán. Amerika „szuperszuverenitása” mellett érvelt, amely a Föld minden nemzete „szuverenitása leértékelésének” tartós folyamata felett őrködhet. Krauthammer a latin pax Americana kifejezést vezeti be víziója megjelölésére, amely szerint az Egyesült Államok lesz az új Róma: ahogyan a Római Birodalom állítólagosan megalapozta a pax Romanát (azaz a „római békét”), amely biztonságot és nyugalmat hozott egész Európára, most Amerika úgy kínál biztonságot és nyugalmat az egész világnak.{4}

Az imperialista politikai gondolatoknak és projekteknek e virágzása az előző generáció idején ki kellett volna váltsa a nacionalisták és az imperialisták közti heves vitát arról, hogy miként kellene megszervezni a világpolitikát. De a legutóbbi időkig az ilyen típusú vitát nagy ívben elkerülték. 1990 óta, amikor Margaret Thatchert saját pártja leváltotta, amiért az Európai Unióval kapcsolatban aggályokat fogalmazott meg, szó szerint egyetlen, akár amerikai, akár európai befolyásos pozícióban lévő személy sem mutatott különösebb érdeklődést, hogy felvegye a kesztyűt e látomásokkal szemben ennek a birodalomépítő ikerprojektnek a szívében.{5} Ez a hátborzongató egyhangúság tette lehetővé mind az Európai Unió, mind az amerikai „világrend” számára, hogy tovább meneteljen anélkül, hogy robbanásveszélyes közéleti vitát provokált volna ki.

Ugyanakkor e projektek politikai és értelmiségi szóvivői továbbra is kínosan ügyeltek arra, hogy az európaiak ne ízlelhessék meg egy megújult „német birodalom” lehetőségét, még olyanét se, amelyet névlegesen Brüsszelből kormányoznak. Azt is észben tartották, hogy az amerikaiak gyakran ódzkodtak az „amerikai birodalom” gondolatától. Mindezek eredményeként e törekvések szinte minden nyilvános vitája zavaros új beszédmódban zajlott, amely olyan eufemizmusokkal van teletűzdelve, mint „új világrend”, „szorosabb unió”, „nyitottság”, „globalizáció”, „globális kormányzás”, „összevont szuverenitás”, „szabályalapú rend”, „átfogó igazságszolgáltatás”, „nemzetközi közösség”, „liberális internacionalizmus”, „transznacionalizmus”, „amerikai vezetés”, „amerikai évszázad”, „egypólusú világrend”, „nélkülözhetetlen nemzet”, „hegemónia”, „szubszidiaritás”, „szabályok szerinti játék”, „a történelem jobbik oldala”, „a történelem vége”, és így tovább.{6} Mindez egy generáción át kitartott – míg végül e frázisok jelentése a széles közönség számára is kezdett nyilvánvalóvá válni, azzal az eredménnyel, ami most magunk előtt zajlik.

Várnunk kell, hogy lássuk, a nemzeti érzés kiáradása Nagy-Britanniában és Amerikában jó végeredményt hoz-e. De abban talán mind egyetérthetünk, hogy az üres beszéd idejétmúlttá vált. Nyakunkon van a nacionalizmus és az imperializmus között feszülő vita. Az imperializmus és a nacionalizmus óriás és egymásnak ellentmondó gondolatok, amelyek a múltban is szemben álltak, s napjainkban ismét előkerült ez a régi konfliktus. E nézőpontok mind megérdemlik a gondos mérlegelést és a kellő tiszteletet, amihez hozzátartozik, hogy egyenes és egyértelmű fogalmakkal beszéljünk róluk azért, hogy mindannyian érthessük, miről van szó. Reméljük, hogy e régóta esedékes vitát úgy lehet majd lefolytatni, hogy az egyszerre legyen őszinte, értelmes és világos.

Azért írtam ezt a könyvet, hogy benne megfogalmazzam azokat az érveket, amelyek a nacionalista álláspontot megalapozzák.{7} Annak érdekében, hogy a vita a lehető legvilágosabb és legérthetőbb legyen, a „globalizmus” fogalmát abban az értelemben fogom használni, amit jelent: a régi imperializmus egy változatát értve rajta. Hasonlóképpen nem fogom arra vesztegetni az időt, hogy a nacionalizmust megpróbáljam elegánsabbá tenni azáltal, hogy „patriotizmusnak” nevezzem, mint sokan azokban a körökben, akik ma a nacionalizmust valami kellemetlenségnek tartják.{8} Normális esetben a patriotizmus egy személynek a saját független nemzete iránti szeretetére vagy hűségére utal. A nacionalizmus mint fogalom többnyire ugyanilyen értelemben használható, mint ahogyan Mazziniről mint olasz nacionalistáról beszélünk, vagy Gandhiról indiai nacionalistaként. Ám a nacionalizmus ennél többet is jelenthet. Amint említettem, hagyománya van annak, hogy e fogalmat a legjobb politikai rendszerre történő utalásként használják – vagyis egy antiimperialista teóriaként, amely szabad és független nemzetekre alapozott világot kíván létrehozni. E könyvben én ebben az értelemben fogom használni.

Amint elkezdjük az eseményeket e két, összebékíthetetlen ellentétben álló politikai látásmód konfrontációjának fényében szemlélni, az egész témakört sokkal könnyebb lesz megérteni, intelligensebb párbeszédet lehet kialakítani.

Érvelésem menete a következő lesz:

A könyv A nacionalizmus és a nyugati szabadság című első részében alapvető történelmi keretet kínálok annak az összecsapásnak a megértéséhez, amely az imperializmus és a nacionalizmus kapcsán a nyugati nemzetek között kibontakozott. Bevezetem a csupán egyetlen nemzet feletti uralomra törekvő nemzeti államra épülő politikai rend, valamint az emberiséget egyetlen politikai rezsim alatt egyesíteni, s a békét és gazdagságot ezáltal biztosítani kívánó birodalmi állam fogalmai közötti különbségtételt.{9} Ez a különbség a Héber Biblia (vagy Ótestamentum) politikai gondolkodásában központi jelentőségű, s a reformáció hajnalán ez inspirálta a Szent Római Birodalom autoritásával való szembeszegülést olyan nemzeti államok részéről, mint Anglia, Hollandia vagy Franciaország. Ekkor kezdődött az a négy évszázados időszak, amikor Nyugat-Európa és Amerika népei a politika világának új, protestáns berendezkedése alatt éltek, amelyben a nemzeti függetlenség és az önrendelkezés fundamentális alapelvekké váltak. Ezekre a dolgokra valóban egyre inkább úgy tekintettek, mint az emberiség legértékesebb tulajdonára, s minden szabadságunk alapjára. A független nemzetek rendszere az önkormányzás, a vallás és a kultúra különféle formáit teszi lehetővé a „kísérletek világában”, ami az egész emberiség javát szolgálja.

Egészen a II. világháborúig még mindig sokan hitték, hogy a nemzeti szabadság alapelve a kulcs egy igazságos, sokszínű és viszonylag békés világhoz. Ám Hitler mindezt megváltoztatta, és ma ennek következményei közepette élünk, amelyben egy vég nélkül ismételgetett, leegyszerűsített narratíva szerint „a nacionalizmus okozta a két világháborút és a holokausztot”. Márpedig ki akarna nacionalista lenni, ha az a rasszizmus és az elképzelhetetlen mértékű vérontás támogatását jelenti?

Miután a nacionalizmust így befeketítették, mint ami korunk legnagyobb gaztetteit okozta, nem meglepő, ha a nemzeti függetlenséget előnyben részesítő régi intuíciók egyre csak gyengültek, vagy akár hitelüket is elvesztették. Mára sokan arra az álláspontra helyezkedtek, hogy a nemzeti állam és függetlensége iránti erőteljes személyes hűség nem csupán szükségtelen, de egyenesen morálisan gyanús. Már nem gondolják, hogy a nemzeti kötelékek és tradíciók biztos alapot szolgáltatnának azon törvények megalkotásához, amelyek között élünk, vagy akár a gazdaság szabályozásához és az önvédelem, a biztonság területén való döntésekhez, a vallásra és nevelésre vonatkozó közéleti normák megalapozásához vagy annak eldöntéséhez, hogy a világnak ki melyik pontján éljen. Az új világ, amit vizionálnak, olyan világ, amelyben a liberális elméletek, mint a jogállamiság, a piacgazdaság és a személyiség jogok – amelyek mindegyike olyan nemzeti államok hazai kontextusában fejlődött ki, mint Nagy-Britannia, Hollandia vagy Amerika – számítanak az egyetemes igazságoknak, s ezeket tartják a megfelelő alapnak a nemzeti állam függetlenségét feleslegessé tevő nemzetközi rezsim számára.{10} Más szavakkal, egy új „liberális birodalmat” kínálnak, amely leváltja a független nemzeti államokra alapozott régi, protestáns világrendet. A birodalom lett az, ami megmenthet minket a nacionalizmus ördögétől.

De meghatározták-e pontosan az új imperializmus támogatói, hogy mi a nacionalizmus, és honnan ered? Igazuk van-e, amikor a nacionalizmusnak tulajdonítják a múlt század legnagyobb borzalmait? S valóban egy megújított imperializmus lehet a megoldás?

Nézeteim szerint mindezek a dolgok végletesen kétségesek. A Második részben, amelynek címe A nemzeti állam ügye, amellett érvelek, hogy a független nemzeti államokra épülő rendszer a lehető legjobb politikai rendszer, s ennek során bemutatom, hogy miért kell elvetnünk azt az imperializmust, amely manapság annyira divatos. A könyvnek ez a része egy olyan politikai filozófiai rendszert kínál, amely a politika világának három tapasztalatából ismert, egymással versengő módjának összehasonlításán alapul: ezek egyike a törzsek és nemzetségek rendszere, amely szó szerint valamennyi állam előtti társadalomban megtalálható, illetve a birodalmi állam alatti nemzetközi világrend és a független nemzeti államok világrendje.

A „globalista” politikai rendszer és a nemzeti államok világának összehasonlítására irányuló legutóbbi kísérletek egy, az egész világra kiterjedő, egységes jogi rezsimben kínálkozó gazdasági és biztonsági előnyökre fókuszálnak. Ám azon álláspont szerint, amelyet itt védelmezek, a gazdaságra és a biztonságra alapuló érvek túlságosan szűkek ahhoz, hogy megfelelő választ szolgáltassanak a legjobb politikai rendszerre vonatkozó kérdésre. A valóságban a politikai élet eseményeinek nagy részét olyan megfontolások motiválják, amelyek a különféle közösségekben, a családban, törzsekben és nemzetekben való tagságunkból erednek. Az emberek ilyen közösségekbe születnek bele, illetve ilyeneknek lesznek a tagjai életük során, s a tagok közötti közös hűség igen erős kötelékeivel kapcsolódnak ezekhez. Valójában úgy tekintünk ezekre a közösségeinkre, mint önmagunk szerves részére. Sok, ha nem a legtöbb politikai szándék olyan felelősségekből vagy kötelezettségekből származik, amelyeket nem egyénileg tekintünk sajátunknak, hanem „kiterjesztett” énünkhöz, a családunkhoz, törzsünkhöz vagy nemzetünkhöz tartozóként. Ebbe beletartozik az aggodalom azon közösség tagjainak élete és tulajdona iránt, amelyhez hűségesek vagyunk. De erőteljesen motiválnak bennünket olyan közös aggályok is, amelyek ilyen értelemben nem fizikaiak: az a szükség, hogy megőrizzük a család, a törzs és a nemzet belső kohézióját, s az a szükség, hogy megerősítsük egyedi kulturális örökségét, s azt továbbadjuk a következő nemzedéknek.

Az ember politikai motivációinak ezeket a dimenzióit nem tudjuk megfelelőképpen körülírni az egyén saját életének, személyes szabadságának és vagyonának megvédésére irányuló vágyához kapcsolódó fogalmakkal. Valójában mindegyikünkben ott van a vágy és a szükség valami iránt, ami több ennél, és amit javaslok, nevezzünk kollektív önmeghatározásnak: ez a család, a törzs és a nemzet szabadsága. Ez az a szabadság, amit akkor érzünk, amikor nő a közösség ereje, amihez hűségesek vagyunk, s fejleszti azokat a sajátos tulajdonságait és jellemzőit, amelyek miatt a szemünkben egyedi jelentőséggel bír.

A liberális politikai hagyomány az ilyen kollektív önmeghatározás iránti vágyat és szükséget egyre inkább primitívnek és elvetendőnek tekinti. Azt sugallják, hogy a modernitás beköszöntével az egyének felszabadítják magukat az ilyen típusú motivációk alól. Én azonban amellett fogok érvelni, hogy valójában semmi ilyesmi nem történik. Az egyéni szabadság brit és amerikai fogalmai nem univerzálék, amelyeket bárki azonnal megért és megkíván, ahogy azt gyakran mondják. Ezek bizonyos törzsek és nemzetek kulturális örökségei. Azok az amerikaiak és britek, akik e koncepciók kiterjesztését kívánják világszerte, továbbra is hangot adnak a kollektív önmeghatározás ősrégi vágyának, amely arra indítja őket, hogy látni akarják saját kulturális örökségük erejének és befolyásának növekedését – még ha az egyet is jelent mások kulturális örökségének lerombolásával, akik esetleg másképp látják a dolgokat.

Érvelésemben rámutatok a politika nemzeti államok köré szervezésének egy sor döntő előnyére. Például arra, hogy a nemzeti államok rendszere biztosítja a legszélesebb körű kollektív önmeghatározást, és hogy ez az idegen nemzetek meghódításának elkerülésére nevel, s hogy megnyitja az utat a különféle életutak iránti toleranciához, és olyan életet biztosít, amelyben hihetetlenül produktív versengés alakul ki a nemzetek között, amely során mind törekszik képességeinek, illetve egyes tagjai képességének maximális kifejlesztésére. Ezenfelül úgy vélem, hogy egyedül a nemzeti állam szíve közepében lakozó kölcsönös hűségek biztosítanak jól ismert alapot a szabad intézmények és egyéni szabadságjogok fejlesztéséhez.

Ezek és más megfontolások arra utalnak, hogy a független nemzeti államok világa a legjobb politikai rendszer, amit csak kívánhatunk. Ez ugyanakkor nem jelenti azt, hogy az önmeghatározáshoz való jogot egyetemes jogként hagyhatnánk jóvá, amint azt Woodrow Wilson javasolta. Több ezer állam nélküli nép világszerte nem élvezheti a politikai függetlenséget, vagy nem is akarja mind, akkor viszont hol van a helye a nemzeti függetlenség alapelvének a nemzetek közötti ügyletekben? A Második részt annak vizsgálatával zárom, hogy mi lehet a nemzeti államok rendszerének jelentősége a nemzetközi színtéren, ahol a politikai függetlenséget nem lehet mindig és mindenhol biztosítani.

A nacionalista politikával szemben leggyakrabban felhozott érv, hogy erősíti a gyűlöletet és az elvakultságot. És ebben bizonyosan van némi igazság: minden nacionalista mozgalomban találni gyűlölködő és elvakult személyeket. De milyen következtetést kell ebből a tényből levonnunk? Véleményem szerint ennek jelentőségét gyengíti annak a felismerése, hogy az egyetemes politikai elképzelések – azok a típusúak, amelyek annyira szembeötlőek például az Európai Unióban – ugyanúgy gyűlöletet és elvakultságot teremtenek, és legalább olyan mértékben, mint a nacionalista mozgalmak. A Harmadik részben, amelynek címe Nacionalizmusellenesség és gyűlölet, ezt a jelenséget vizsgálom, összehasonlítva azt a gyűlöletet, amelyet az egymástól félelemben élő, rivalizáló nemzeti és törzsi csoportok éreznek, azzal a gyűlölettel, amelyet az imperialista és egyetemes ideológiákat támogatók éreznek azon nemzetek és törzsek iránt, amelyek nem fogadják el, hogy az előbbiek hozzák el a megváltást és a békét a világnak. Az imperialista vagy univerzalista ideológiák által keltett gyűlölet legismertebb példája vélhetően a keresztény antiszemitizmus. De az iszlám, a marxizmus és a liberalizmus is bebizonyította magáról, hogy nagyon is fogékony a hasonlóan gonosz gyűlölködés tüzére azon csoportokkal szemben, amelyek elszántan ellenállnak az általuk kínált egyetemes doktrínáknak. Tulajdonképpen úgy látom, hogy a liberális-imperialista politikai elképzelések a mai nyugati világban az intolerancia és a gyűlölködés szításának legerősebb képviselői közé kerültek. Azonban ez önmagában nem ajánlólevél a nacionalizmushoz. De azt igenis mutatja, hogy a gyűlölködés lehetősége a politikai mozgalmakban természetünknél fogva jelen lehet, s a nacionalizmus és az imperializmus közötti vitát ezért más alapokon kell lefolytatni.

A Következtetésekben, melynek címe A nacionalizmus erénye, néhány rövid megjegyzést teszek a nacionalizmus és a személyes karakter közötti kapcsolatról. Egész életemben azt hallgattam, hogy a nacionalizmus tönkreteszi az ember személyiségét. Ez olyan álláspont, amelyet egyaránt hallottam keresztényektől és muszlimoktól, liberálisoktól és marxistáktól, akik a nacionalizmust mind ördöginek tartották, mondván, hogy az falakat emel az emberek közé, amelyeket inkább lebontanunk kellene. Saját értelmezésem eltér ettől. Engem az atyai házban arra tanítottak, hogy nacionalistának lenni erény. Elmagyarázom, hogy ez hogyan lehetséges, megmutatva, hogy a független nemzetek rendszere felé fordulás kikövezheti az utat bizonyos pozitív karakterjegyek felé, amelyeket nehezebb, ha nem lehetetlen elérni addig, amíg az ember ragaszkodik a birodalmi álmokhoz.

* * *

Jelentős a bizonytalanság azzal kapcsolatban, hogy a Nagy-Britanniában és Amerikában feltámadt nacionalizmus pontosan milyen utat fog bejárni. De bármilyen irányt is vesz a politikai széljárás, az bizonyos, hogy a nyugati közélet szívében felszínre került törésvonal nem fog eltűnni. A nemzetek e törésvonal mentén rendezik újra politikájukat, elválasztva azokat, akik továbbra is a régi nemzeti alapokat kívánják fenntartani a politikában, attól a művelt elittől, amely bármilyen mértékben is, de elkötelezte magát egy birodalmi rendben megvalósuló jövő mellett. Ilyen időkben aligha találhatunk témát, amelyre érdemesebb volna gondosan odafigyelni, mint a nacionalizmus és az imperializmus témaköre.

Ezt vizsgálva olyan politikai fogalmakat fogok alkalmazni, illetve kibontani, mint a nemzet, birodalom, függetlenség, nemzeti szabadság, önrendelkezés, hűség, törzs, tradíció és tolerálás. E fogalmak közül soknak van némi régies íze, de ezzel kapcsolatban türelmet kérek az olvasótól. Való igaz, hogy ezek és a hasonló fogalmak az utóbbi években partvonalra kerültek egy olyan beszédmód javára, amely a politikai problémákat szinte teljes egészében olyan fogalmak körében igyekszik megérteni, mint az állam, az egyenlőség, a személyes szabadság, a jogok, az egyetértés és a verseny. De ez a politikai jövőképünkben megjelenő szorítás maga az egyik alapvető nehézség, amellyel ma szembesülünk. A politika világát nem lehet ezekre a kifejezésekre leegyszerűsíteni, s az ilyen próbálkozás vakságot eredményez kulcsfontosságú kérdésekben – vakságot, amelyet irányvesztés követ, amint olyan dolgokba ütközünk, amelyek mégiscsak valóságosak, akkor is, ha nem látjuk őket. A politikai fogalmaknak a mai időkhöz igazított szélesebb választéka sokat segíthet abban, hogy látásunkat teljesen visszanyerjük, és eloszlassuk a zavart, amely hatalmába kerített bennünket. Ha tisztán látjuk az utakat, akkor azt is egyszerűbb eldönteni, hogy merre menjünk tovább.

Első rész

A nacionalizmus és a nyugati szabadság

I. A világrend két víziója

A nyugati nemzetek politikáját évszázadokon át a világrend két ellentétes felfogása közötti küzdelem jellemezte: a független és szabad államok rendszere, amely államok saját hagyományaik és értelmezésük szerint küzdenek a közjóért, illetve az egyetlen törvényhatóság alatt egyesített népek rendszere, amelyet egyetlen szupranacionális fennhatóság hoz létre és tart fenn. A korábbi generációkban az első vízió jelent meg olyan nemzetek esetében, mint India, Izrael, Japán, Norvégia, Dél-Korea, Svájc – s természetesen Nagy-Britannia, miután a függetlenség felé fordult. A második vízióhoz tartozik az EU vezetésének nagy része, amely 1992-ben a Maastrichti Egyezményben megerősítette elszántságát a nemzetek „még szorosabb uniója” mellett, majd azóta közös uniós törvényeket alkotott, közös valutát vezetett be a legtöbb tagállamban, és a legtöbb tagország között megteremtette a szabad mozgás lehetőségét.{11} Az USA, amely alapításától fogva a független nemzeti állam gondolata mellett elkötelezett, a II. világháborúig többnyire képes volt megőrizni ezt a karakterjegyet. Ám a Szovjetunióval való versengés okán, s különösen a hidegháború befejeztével eltért a nemzeti függetlenség modelljétől, és egyre inkább világszintű törvényi szabályozást igyekszik elérni, amelyet Amerika ereje révén minden nemzetre rá lehet erőltetni.{12}

A konfliktus a legjobb politikai világrend e két víziója között olyan öreg, mint maga a Nyugat. Az a gondolat, hogy a politikai rendszert független államokra kell alapozni, fontos vonása volt az antik izraeli gondolkodásnak, ahogyan az a Héber Bibliában (az Ószövetségben) megjelenik.{13} S bár a nyugati civilizációt a történelem nagyobbik részében az egyetemes birodalom álmai jellemezték, a Biblia jelenléte e civilizáció szíve közepében biztosította az önrendelkező, független nemzetek gondolatának mindenkori újraéledését.{14}

De miért ilyen központi a Bibliában a nemzetek függetlenségének gondolata? Izrael prófétáinak világát birodalmi hatalmak sorának jelenléte uralta: Egyiptom, Babilónia, Asszíria és Perzsia mind egyetemes politikai rendszert kívánt bevezetni a teljes emberiség számára, az istenek azért küldték őket, hogy elnyomják az emberek közötti felesleges vitákat, s egységes nemzetek feletti birodalmat hozzanak létre, amelyben az emberek békében és jólétben élhetnek. „Az én időmben senki sem éhezett vagy szomjazott” – írta I. Amenemhat fáraó Ábrahám előtt néhány évszázaddal. „Az emberek élvezték a békét, amit elhoztam nekik.”{15} És ez nem csak üres dicsekvés volt. Azzal, hogy óriási területeken lezárult a háborúskodás, s a nép termelő mezőgazdasági tevékenységbe kezdett, a birodalmi hatalom valóban képes volt milliók számára elhozni a viszonylag tartós békét, és felszámolni az éhínséget. Nem csoda hát, hogy az antik világ birodalmi uralkodói azt tartották a saját feladatuknak – a babiloni Hammurabi szavaival –, hogy „engedelmessé tegyék a világ négy sarkát”. Ez az engedelmesség tette lehetővé a megszabadulást a háborútól, betegségtől és éhínségtől.{16}

Mégis, az emberiség egyesítését lehetővé tevő egyiptomi vagy babiloni típusú béke nyilvánvaló gazdasági előnyei ellenére a Biblia az e céllal szembeni s mélyen beágyazott ellenállásból született meg. Izrael prófétái számára Egyiptom „a szolgaság háza” volt, s nem spóroltak a szavakkal, amikor megvetésüket fejezték ki a birodalmi hódításokhoz és a birodalmi hatalomgyakorláshoz kötődő vérontás és kegyetlenkedés, a rabszolgasághoz és öldökléshez való visszatérés, valamint a nők és a tulajdon kisajátítása miatt.{17} Az izraeli próféták érvelése szerint mindez az egyiptomi bálványimádásból sarjadt – abból, hogy behódolt a bármilyen áldozatot igazoló isteneknek, amíg azok elősegítik a béke birodalmának terjesztését, és biztosítják, hogy a gabonatermelés a maximális kapacitással folytatódjék.

Volt-e valódi alternatívája az egyetemes birodalomnak? Az antik Közel-Keletnek a városállamok révén nagy tapasztalata volt a lokalizált politikai hatalom tekintetében. De ezek legtöbbször nem jelentettek menedéket sem a birodalmi hadseregekkel, sem az egyetemes birodalom azokat motiváló ideológiájával szemben. A Bibliában jelenik meg elsőként egy másik lehetőség bemutatása: egy politikai rendszeré, amely egy nemzet függetlenségére épül, amely más független nemzetek szomszédságában a saját határai között él.

Amikor nemzetet mondok, akkor olyan törzsek összességére gondolok, amelyeknek közös a nyelvük vagy a vallásuk, s amelyek közös múltjuk során együttesen küzdöttek az önvédelemért vagy más nagyszabású vállalkozásért.{18} A Biblia szisztematikusan támogatja azt a gondolatot, hogy egy nemzet tagjainak egymást „testvéreknek” kell tekinteniük, és a mózesi törvény az izraelitáknak olyan alkotmányt kínált, amely őket oly módon fogja egybe, amit ma a nemzeti állam szóval írunk le.{19} Az ilyen állam királyát „a testvéreik közül” választják. Hasonlóképpen a papjait, akik feladata a nemzet hagyományos törvényei feletti őrködés, s azok megtanítása a királynak, „hogy gondolatait ne emelje testvérei fölé”.{20} Mózes ezenfelül korlátokat szab Izrael számára, arra intve népét, hogy tartsák magukat távol az olyan szomszédos királyságoktól, mint Moáb, Edom és Ammon, amelyek szintén megérdemlik a maguk függetlenségét. Ahogyan Isten nevében mondja:

„És parancsold meg a népnek a következőt: Vonuljatok át rokonaitoknak, Ézsau fiainak földjén, akik Szeirben laknak! Félelem tölti el őket miattatok. De ügyeljetek, nehogy háborúságba keveredjetek velük, mert nem adok nektek a földjükből még egy talpalatnyit sem, mert a Szeir-hegységet Ézsaunak adtam birtokul! […] Moábot ne támadd meg és ne bocsátkozz velük harcba, mert nem adok neked földjéből egy talpalatnyit sem, mivel Árt Lót fiainak adtam birtokul! […] Ammon fiainak a közelébe jutsz. Ne támadd meg őket, és ne bocsátkozz velük harcba! Mert Ammon fiainak földjéből semmit sem adok neked birtokul, mivel Lót fiainak adtam azt!”{21}

Ezek a szakaszok korántsem egyediek. A Bibliában mindenhol azt találjuk, hogy Izrael prófétáinak politikai szándéka nem egy birodalom, hanem egy szabad és egyesített nép, amely más szabad népek között igazságban és békében élhet.{22}

{1} Reagan „új nacionalizmusával” kapcsolatban lásd Podhoretz 1981; Kristol 1983, 111.

{2} Ami az én zsidó nacionalizmusomat illeti, lásd Hazony 2000a; 2000b; 2002a; 2003.

{3} A nacionalizmusról alkotott meghatározásom a Mill által példaként említett politikai gondolkodás hagyományára támaszkodik. Ő úgy érvelt, hogy „a szabad intézmények szükséges feltétele általában az, hogy a kormány határainak főként a nemzetiségekével kell egybeesni”. Mill 1993 [1861], 394. Mazzini hasonlóan érvelt: „Anglia és Franciaország kivételével valószínűleg nincs egyetlen ország sem, melynek jelenlegi határai megfelelnek [Isten] tervének… A természetes megosztottságok és a népek veleszületett, spontán tendenciái helyébe lépnek a gonosz kormányok által szentesített önkényes megosztottságnak. Európa térképét át fogják rajzolni. Felemelkednek… A szabad nemzetek.” Mazzini 2009 [1859], 93. A nacionalizmus hagyományos társulását az ilyen jellegű nézetekkel összezavarta az új, a tudományos szféra által elősegített definíciók elterjedése. Ezek közül a hagyományoshoz talán legközelebb álló nézet Ernest Gellneré, aki azt állítja, hogy a nacionalizmus egy „politikai elv, amely szerint a politikai és a nemzeti egységnek egybehangzónak kell lenni”. (Gellner 1983, 1.)

{4} Charles Krauthammer 1989–1990, 46–49. Kifejti, hogy nem úgy utal az Egyesült Államokra, mint birodalomra, mivel „nincsenek mohó területi vágyaink”. Krauthammer 2004. Hiba azonban azt feltételezni, hogy az imperializmus terület iránti mohó vágyat fejez ki. Inkább más nemzetek irányítása iránti mohó vágy kifejeződése – valami olyan, ami sok elemző számára úgy tűnik, hogy légi bombázással és egyéb módszerekkel ma elérhető, melyekhez nincs szükség a terület elcsatolásához. Hasonló nézet jelenik meg William Kristol és Robert Kagan művében (1996, 18–32), ebben „jótékony globális hegemóniát” javasolnak, mely esetben a hegemóniát „a területén a többiek feletti döntő befolyásként és hatáskörként” határozza meg (i. m., 20).

{5} Thatcher nézetét illetően lásd Speech to the College of Europe (The Bruges Speech), 1988. szeptember 20. Thatcher, Margaret 2002, 320–411.

{6} Az imperialisták ezen kifejezés használatával kapcsolatos habozását illetően Thomas Donnelly megjegyzi, hogy „Nincs sok ember, aki nyíltan beszél erről… Sok amerikai számára ez kínos. Így kódokat használnak, mint »Amerika az egyetlen szuperhatalom«.” Ricks 2001. Az Egyesül Államok elleni 2001. szeptember 11-i Al-Kaida-támadás után viszont mind a támogatók, mind az ellenzők nyomatékosan kezdtek el beszélni a birodalomról. Lásd Boot 2001; Rosen 2002; Kurtz 2003; Münkler 2007 [2005]; Ferguson, Niall 2008. Andrew Bacevich még kritikusabb megközelítést alkalmazott (2002); Ignatieff 2003; Judis 2004. A „birodalom” kifejezés használatát mellőző egyetemes politikai rend megfogalmazását illetően egyebek mellett lásd Wendt 2003, 491–542; Slaughter–Ikenberry 2006.

{7} A független nemzeti államok rendjét védelmező vagy ilyen szemléletűt jelenkori szerzők közé tartoznak Roger Scruton 1990, 299–328; David Miller 1992; Gertrude Himmelfarb 1993, 53–56; Margaret Canovan 1996; Lenn Goodman 1998, 137–161; John Bolton 2000; David Conway 2004; Jeremy Rabkin 2005; Pierre Manent 2006; Natan Sharansky 2008; John Fonte 2011; Dani Rodrik 2011; Bernard Yack 2012; Amitai Etzioni 2015, 139–156.

{8} Breuilly 1982, 8.

{9} Kerültem a „nemzetállam” kifejezést, melyet gyakran úgy értünk, hogy a nemzet az adott államban élő egyénekből áll. A nemzet és az állam közötti kapcsolatot illetően lásd a IX. és X. fejezetet.

{10} Itt és a könyvben végig a liberalizmust racionális politikai elméletnek tartom, ami azon a feltételezésen alapul, hogy az emberek természetüknél fogva szabadok és egyenlők, és hogy az állammal és a többi intézménnyel szembeni kötelezettség az egyének beleegyezéséből ered. Mivel a liberalizmus racionalista elmélet, a minden időben és helyen érvényes szabályai feltételezhetően egyetemesek. Néha hasznos a „klasszikus liberalizmusra” utalni, amely emellett azt is felveti, hogy az emberek politikai motivációja nagymértékben kapcsolódik az élet és a vagyon védelméhez.

{11} Az Európai Közösséget létrehozó 1957-es szerződés aláírói azt állítják, hogy „eltökélt szándékuk az európai népek közötti egyre szorosabb unió alapjainak lefektetése”. Az 1983-as Európai Unió Ünnepélyes Nyilatkozatában (a Stuttgarti Nyilatkozat) tíz európai ország megállapodott „az Európai Közösség népei és tagállamai közötti egyre szorosabb unióról”. Az uniót létrehozó Maastrichti Szerződés szintén kimondja, hogy „ez a szerződés új korszakot jelent az Európa népei közötti egyre szorosabb unió létrehozásának folyamatában” (I. rész, A cikk).

{12} Az Egyesült Államok tengerentúli gyarmatokkal rendelkező birodalomként való ötletét az 1980-as években amerikai politikai vezetők vetették fel, de ez gyorsan hitelét vesztette. A független nemzeti államkénti amerikai alkotmányos álláspontot és ezen státusz hatását a külkapcsolataira lásd Rabkin 2005, 98–129.

{13} Hazony 2012, 103–160; Rabkin 2005, 9–11.

{14} Lásd lent, Első rész, 23. lábjegyzet.

{15} Nicolson 1962, 20.

{16} Driver–Miles (ford.) 1955; Pritchard (szerk.) 1969, 163.

{17} A „szolgaság háza”, lásd Kivonulás könyve 13.3, 20.2; Mózes 5. könyve 5.6.

{18} A könyvben különbséget teszek a nemzet, a törzsek és a nemzetségek között, melyek együtt alkotják a nemzetet. A „nép” szót lazábban fogom használni, hogy a nemzeti, törzsi és nemzetségbeli csoportosulásokra utaljak, kiterjedésükre való utalás nélkül. A vitát lásd a IX. fejezetben.

{19} Az ókori izraelita királyság mint klasszikus nemzeti állam, lásd Kohn 1944, 27–30; Grosby 2002; Smith, Anthony 2003; Roshwald 2006, 14–22; Goodblatt 2006, 21–26; Mendels 1992. Izrael bibliai története valójában nem ábrázolja ideálisnak a nemzeti államot. Isten eredetileg azt tartja kedvezőnek, hogy az izraelita nemzeti egységet a törzsek és a nemzetségek rendjének megfelelően, állandó kormány nélkül érik el. A Bírák könyvében ennek a rendnek a bukása juttatja el Istent ahhoz, hogy beleegyezzen az állam létrehozásába. Lásd Bírák, kül. 17–21 és Sámuel 1.8; Hazony 2012, 144–154.

{20} A királyra vonatkozóan lásd Mózes 5. könyve 17.15; Jeremiás 30.21. A prófétákról lásd Mózes 5. könyve 18.15,18. A királyt tanító papokról lásd Mózes 5. könyve 17.18–20. A Héber Bibliából mindent én fordítottam.

{21} Mózes, Második Törvénykönyv 2.4–6, 9,19.

{22} A saját kormányuk irányítása alatt a megosztott izraeli törzsek egységesítésére történő felhívások, lásd Ézsaiás 11.13–14; Jeremiás 3.18, 30.21, 50.4; Ezékiel 34.23, 37.15–24; Ozeás 2.2. Vö. Ézsaiás 9.21; Jeremiás 33.24. A többi nemzet szabadságára vonatkozóan lásd Jeremiás felhívását: Moáb (48.47), Ammon (49.6) és Elám (49.39) újjáépítésére; lásd még: Dániel 11.41. Szintén megjegyzendő a Moáb iránti gyász kifejezése: Ézsaiás 15.5, 16.11. Izrael újjáépítésének Egyiptommal és Asszíriával való barátságként történő leírása: Ézsaiás 19.23-25.