részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Colson Whitehead: Crook Manifesto

Copyright © 2023 by Colson Whitehead
All rights reserved.
Originally published by Doubleday, a division of Penguin House LLC, New York

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

Cover Design © Oliver Munday
Cover Images © Alamy, Getty Images, Shutterstock

ISBN 978 963 568 424 3
ISSN 2560-1822

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Berta Ádám
Előkészítés Tóth Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Clarke-nak

Tartalom

RINGOLEVIO | 1971

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

NEFERTITI T.N.T. | 1973

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

BEFEJEZŐK | 1976

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

RINGOLEVIO

1971

„A simlis mindig simlis marad,
a becstelen meg gyűlöli a becsületest.”

Egy

Attól kezdve, amikor csak meghallotta azt a dalt, Munson halála jutott eszébe. Végül is a Jackson 5-nak volt köszönhető, hogy Ray Carney visszatért a játékba, miután négy évig egyenes úton járt. Egyenes úton: ez a kifejezés egyszerre leír egy filozófiát és egy területet, egy környéket, amely határokkal és helyi szokásokkal bír. Hébe-korba, amikor munkába menet átvágott a Hetedik sugárúton, ezt motyogta magában, akár egy tintás, akinek a kocsmából hazafelé az is elég nehéz feladat, hogy hosszában menjen a járdán, ne keresztben.

Négyévnyi becsületes és kielégítő munka a lakberendezésben. Carney kistafírozta a friss házasokat a nagy expedíciójukra, nappalikat igazított hozzá feljavult körülményekhez, nyugdíjasokat kalauzolt végig a modern állítható fotelek választékán. Komoly felelősség. Épp az előző héten mesélte egyik vevője, hogy az apja „mosollyal az arcán” hunyt el álmában egy Sterling Dreamer fotel ölében, amit a Carney Bútorban vásárolt. Harmincöt évig dolgozott a városnak vízvezeték-szerelőként, mesélte a nő, és ezen a földön utoljára a poliuretán szivacs kényeztető ölelését érezte. Carney örült, hogy a férfi elégedetten távozott; tragikus lenne, ha az lenne az ember utolsó gondolata: „Bárcsak a műbőrt választottam volna.” Kiegészítőkkel foglalkozott. Élettelen terekbe szánt kifejező holmikkal. Unalmasnak hangzott. Az is volt. Ugyanakkor mégis erőt adott, mint ahogy a nem elég fűszeres étel és vizezett ital is táplál, még ha élvezetet nem is okoz.

Amikor visszavonult az orgazdaságtól, nem rendeztek neki búcsúbulit. Nem kapott aranyórát a leszolgált évekért; igaz, soha nem szenvedett aranyórahiányban, amióta orgazda lett. Aznap, amikor visszavonult, történetesen egy doboznyi aranyóra lapult az irodai széfjében, amikbe idegenek nevét gravírozták, mivel egy ideje már nem járt az órásemberénél kint Mott Havenben. A lopottholmi-biznisztől való búcsúzás jobbára abból állt, hogy eltessékelte a korábbi kuncsaftokat, és közölte velük: terjesszék el a saját bűnözői köreikben, hogy Carney kiszállt.

– Hogy érti, hogy „ki”?

– Abbahagyom. Befejezem.

A Morningside-ra nyíló ajtó, amelyet kifejezetten az éjszakai kereskedelem támogatására vágatott az épület oldalán, délutáni bútorszállítmányok ártatlan útvonala lett. Két héttel a Fortuna-rablás után Kussos Tommy kopogott a Morningside-ajtón egy fekete aktatáskával a hóna alatt. Carney vetett egy pillantást a gyémántokra, de csak azért, hogy próbára tegye az eltökéltségét, majd sok szerencsét kívánt a tolvajnak. Másnap az egyik fehér törzskuncsaftja, Kukac Cubby jelent meg zárás után „pár tutkó cuccal”. Cubby bizarr holmikra szakosodott, amiktől évekbe telt megszabadulni: ki sem látszott a kínai ugrálóbotokból és műanyag tojásba csomagolt harisnyákból. Carney ajtót mutatott neki, még mielőtt Cubby taglalhatta volna az e heti szerencsétlen fogást; nem személyes, ne vegye magára.

A tolvajok apránként elmaradtak, csak pár pillanatra savanyodott el az ábrázatuk, hiszen mindig akadt másik kéz, másik csatorna, másik üzlet, főleg egy olyan hatalmas, összetett és simlis vállalkozásban, mint New York városa.

***

– Fogja csak meg, nem harap. Puha, mint egy felhő a mennyekben.

A bemutatóteremben Larry ügyesen húzott be egy horogra akadt kuncsaftot, egy töpörödött emberkét, aki vörös barettet forgatott a kezében. Görnyedt, aszott férfi. Carney megállt az irodája ajtajában, nekidőlt a félfának, karba fonta a kezét. Az ügyfélköre stabil hányadát alkották öregemberek, akik kivételesen olyan egyszerű holmikra adtak ki pénzt, amit sokáig megtagadtak maguktól. A nyikorgó fotel rugói túl sok nadrág ülepét szúrták át, vagy az orvos gyógymódot ajánlott a rossz vérkeringésre és a behatárolhatatlan fájdalomra, ezért idejöttek. Carney a szerencséjének tudatában látta maga előtt az öregembereket, akik egyedül élnek lejtős padlójú sorlakásokban vagy gyéren megvilágított létesítményekben: buszsofőrök, akik új fotelt keresnek, hogy abban egyék a levest, miközben a lóversenykiírást böngészik, kasszások expressz ruhatisztítókból, akik olyasmire vágynak, amire feltehetik a fáradt lábukat. Az elhagyottak. Ők sosem alkudoztak, sosem bosszankodtak, hogy hozzá kell nyúlniuk a megtakarításukhoz, ellenkezőleg: büszkék voltak rá, hogy van félretett pénzük.

A most szóban forgó darab egy 1971-es Egon klubfotel volt, kockás Scotchgard kárpittal. Rézágyas görgőkön guruló kényelemtartály.

– Mennyei – nyomatékosította Larry.

Amikor a kuncsaft korábban belépett az üzletbe, és kezet fogott Larryvel, Charlie Foster néven mutatkozott be. Az ujjbegyei most a zöld-barna szöveten táncoltak, és az öregember olyan derűsen kuncogott, akár egy kisded.

Larry Carney-ra kacsintott. Amikor Rusty, aki régóta a bemutatóteremben dolgozott, úgy meghúzta a hátát, hogy három és fél hónapig feküdnie kellett, Carney kénytelen volt keresni helyette valakit. Larry az állásinterjúk második napján érkezett, és maradt is.

Larry maga volt a jól adagolt lazaság, a vegytiszta stílus lassú kibontakozása. Köszönsz neki, amikor reggel blokkol, mire felemeli két ujját, hogy „várj”, mintha tengerentúli hívásban volna ottani nagyhatalmakkal, majd válaszol, csak előbb átveszi a csíkos mellényt, trapéznadrágot és műbőr szafarikalapot vagy amilyen menő hacukát aznapra választott. Miután felvette az eladói öltözetét, végre bársonyos hangon megszólal: „Mi újság, baby?”

A fekete játékosok ama törzséhez tartozott, akik olyan otthonosan érzik magukat a bőrükben, hogy nekik mindenki baby: öregember, kismama, vörös képű rendőrjárőr. A hetyke mosolya és hektikus dumája okán a tipikus nyárspolgár a dörzsölt szóval jellemezné, amit Larry bóknak venne. Az eladói világban a dörzsöltség előny. Csak huszonegy éves volt, de már sok életet megélt, habár Carney arra gyanakodott, hogy felnőttként bukkant elő a Harlemi Lezserség kádjából öt perccel azelőtt, hogy meglátta. Részlegvezető séf egy hotelben a Madison sugárúton; virágkertész két temetőben; egy connecticuti márványmágnás feleségének sofőrje; „kutyusok elgázosítása a Gotham Állatklinikán”, noha Carney gyanította, hogy utóbbihoz engedély vagy képzettség kell, de mindegy. Most pedig értékesítési vezetőhelyettes a Carney Bútornál a 125. utcában. Minőségi Bútorok a Közösségnek 15 Éve.

„Sose marad utoljára, valaki mindig várja”, énekelte kedvtelve Carney titkárnője, Marie, a Patty Duke Show főcímdalát plagizálva. Freddie-hez, Carney elhunyt unokatestvéréhez hasonlóan Larry is azt állította, hogy a vadászterepe a belváros, a külváros és az élvezet minden meridiánja a kettő között. Larry krónikái az éjszakai New Yorkról és annak változatos szereplőiről pont olyanok voltak, mint Freddie másnap reggeli jelentései a régi szép időkben. Feldobták Carney-t.

Ezért aztán megtartotta Larryt azután is, hogy Rusty talpra állt. Munka volt bőven, és így neki kevesebbet kellett kijárni a bemutatóterembe. Úgy ment minden, mintha mindig is négyen lettek volna. Larry akármilyen másnapos és meggyötört volt is, sosem mutatta a vevők felé. A Carney Bútor egyik kimondatlan szabálya a dolgozói számára: Tartsd a titkaidat a zsebedben. Marie néha napszemüveg mögé rejtette a monokliját, de sosem árulta be a férjét, Rodney-t. Carney ugyebár nagy gyakorlatra tett szert a simlis tevékenysége leplezésében. Csak Rusty volt ténylegesen az, akinek látszott, szívélyes georgiai jövevény, akit még ennyi év után is zavarba ejtett a nagyváros. Már amennyire Carney tudta. Talán Rusty volt közöttük a legjobb színész, és záróra után rohant agyműtétet végezni, vagy irányítani a SPECTRE bűnszervezetet.

Megint sziréna húzott el a Morningside sugárúton.

– Masszív? – kérdezte Charlie Foster. – Masszív fotelt akarok. – Megbökte a fotel bal karfáját, mintha egy poloskát lökne meg a cipője orrával, hogy tényleg döglött-e.

– Mint a Missouri csatahajó, baby – felelte Larry. – Aki olcsón vesz, olcsó holmit kap, igaz-e? Az Egon megkéri az árát, de meg is hálálja. Nekünk is ez az elvünk. Üljön le, testvér, csüccs.

Charlie Foster leült. Szinte eggyé vált a klubfotellel. Arckifejezése azt sugallta, sokévnyi aggodalom került le a válláról.

Ez el van adva. Carney visszament az irodájába. Áprilisban megvette az új vezetői széket, és tavaly karácsonykor kifestetett, de amúgy az irodája vajmi keveset változott az évek során. Az üzleti főiskolán szerzett diplomája ugyanazon a szögön lógott, és Lena Horne dedikált képe is megőrizte a szent helyét. Jól ment az üzlet. Az orgazdaságból befolyó mellékes révén pedig Elizabethtel meg tudták venni azt a házat a Törekvő soron, előtte pedig el tudtak menekülni a zsúfolt 127. utcai lakásból. A mellékes tette lehetővé, hogy az eladótér megnöveléséhez megvásárolja a szomszédos pékséget; a mellékes segített nekik átvészelni számos nehéz időszakot. De a Nyugati 125. utca 383. és 381. megvásárlása? Az kizárólag a Carney Bútor érdeme. Giulio Bongiovannitól vette meg a két épületet 1970 januárjának első hetében. Új évtized, új remények.

Ha valaki azt mondja neki aznap, amikor aláírta az üzlethelyiség bérleti szerződését, hogy egy nap övé lesz a hely, elküldte volna az illetőt a fenébe. Akkor tartották a Carmen Jones film premierjét az utcában, a Hotel Theresában, és amikor először fogta kezében a kulcsot, úgy érezte, hogy az a sok fény és ricsaj neki szól. A helyiség nem volt nagy szám, de mindenki a maga szerencséjének kovácsa. Az első két évben maga vitte el a bérleti díjat a Salerno Ingatlankezelő Rt. irodájába az Ötödik sugárútra, mivel nem bízott a postában, mintha attól félne, hogy a hónap másodikán hajnali 00:01-kor békebírók rontanak be és kihajítják a cuccát az utcára. Akkor úgy érezte, hogy a 00:01-es dolog ténylegesen megtörtént valakivel, akit ismert, vagy akit az apja ismert, de most, megállapodottan és középkorúan megértette, hogy csak mese volt. Valószínűleg.

Akkor találkozott először a háziúrral, amikor felhívta a Salernót, hogy szeretne terjeszkedni a pékségbe. A pékség egyik törzsvevője megdöbbent, hogy reggel hét után öt perccel még zárva találja a boltot, majd észrevette a pult mögül kilógó lábat. A halott iránti tiszteletből Carney negyvenöt percet várt, csak utána érdeklődött a bérleti lehetőségről.

Giulio Bongiovanni általában az embereire bízta a bérlőkkel való bajlódást, Carney-ra azonban már jó ideje kíváncsi volt. A Nyugati 125. utca 383. elátkozott üzlethelyiségnek számított már azelőtt is, hogy átvette az ingatlanüzletet az apjától. Két bútorüzlet, egy férfidivatáru, két cipőbolt és még más is tönkrement ott, nem sokkal a bérleti szerződés aláírása után, ráadásul a balszerencse követte a vállalkozókat még azután is, hogy elhagyták a helyiséget. Sosem hallott rákfajták sosem hallott testrészekben, olyan bonyodalmas válások, hogy családjogi kurzusokon évtizedekig boncolgatták, különféle börtönbüntetések. Egy lezuhanó nagy tárgy okozta halál egy zárda előtt.

– A végén már féltem kiadni – mesélte Bongiovanni Carney-nak.

– Boldogulok – mondta Carney. Bongiovanni azzal a sosem-láttam-még-ilyen-csókát-mint-te pillantással nézett rá, ami nem volt újdonság Carney-nak. Sőt, manapság megint egyre többször találkozott vele mindenfelé: a feketék beléphetnek kifőzdékbe, szavazófülkékbe, aztán mire az ember észbe kap, sikeres bútorüzletet visznek Harlemben.

– És nem is boldogul rosszul – jegyezte meg Bongiovanni, majd engedélyt adott Carney-nak, hogy lebontsa az üzlete és a pékség közti falat.

Giulio Bongiovanni gyökerei a 110. utcában jó messzire nyúltak vissza, még abba az időbe, amikor Kelet-Harlem volt a legnagyobb Kis-Olaszország az Atlanti-óceánnak ezen a partján. Úgy beszélt, mint egy környékbeli, de megkülönböztette a feszes poliészter pólója és izomépítő testalkata. Amikor életmódjáról kérdezték, kiemelte a pozitív gondolkodást, Jack LaLanne-t, akinek műsorát naponta nézte, valamint a vitaminszállítmányokat, amiket havonta várt.

– Ne szóljátok le a Glamour Stretchert – mondta 45 fokban elfordítva a törzsét. – Nem csak a hölgyeknek való, a saját szemetekkel láthatjátok.

A nagyapja két vegyesboltot vitt a Madisonon, az apja pedig befektetésnek vette meg a Nyugati 125. utca 381.-et és 383.-at, amikor a zsidók leléptek az átalakuló környékről. A családi vegyesbolt még mindig jól ment, noha a Bongiovanni család már nem lakott felette. A második világháború után áttették a székhelyüket az Astoriába, és Bongiovanni most végleg el akarta hagyni a környéket.

– Ez a város ebek harmincadjára jut – mondta Carney-nak, amikor az felvetette a javaslatát. – A drog, a mocsok. Inkább élek Floridában.

Carney-nak először hízelgett, hogy az olasz azt hiszi, van lóvéja megvásárolni a két épületet, hogy a városrész fehér közössége elismeri a sikerét, majd egykettőre afelé tendált, hogy valami nem stimmel, és Bongiovanni lerobbant ingatlanokat akar rásózni. Talán a város le szeretné dózerolni, vagy valami drága katasztrófa lappang alatta a csatornahálózatban, vagy a 125. és a Morningside sarkának Átka végül csak lecsap. Egyik sem igazolódott be, habár Mrs. Hernandeznél a 381. 3R lakásban titokzatos folt virított a fürdőszobafalon, ami újra és újra megjelent, ahányszor csak lefestették, és ami kísérteties hasonlóságot mutatott Dwight Eisenhowerrel. Carney ennél rosszabb átokról még nem hallott. „Bámul engem”, mondta a nő.

Bongiovanni megkérdezte Carney-tól, készen áll-e arra, hogy háziúr legyen.

– Emberek hívogatják majd, ha kell, ha nem, hogy túl hideg a víz, túl gyenge a fűtés, a feleségem ki nem állhat.

Carney úgy gondolta, falni fogja a panaszokat és sérelmeket, mintha egy jókora véres steak volna krumplival.

– Készen.

– Jól van. – Megállapodtak a két épület árában, és három hónappal később Miamiban Bongiovanni összerogyott a reggeli kalisztenika közben: aneurizma. A család hazavitte és a felmenői mellé temette el a Woodside-ban található Old Cavalry temetőben, remek kilátással az autópályára.

Áramlás. Carney ezzel a szóval foglalta össze az áruk körforgását az illegális szférában, a tévék, diadémok és kenyérpirítók táncát egyik tulajdonostól a másikig, ahogy a készpénz és a bűnözőipar szellői-széllökései mozgatják őket emberek életében. De persze az áramlás a becsületes világot is meghatározta, megörökítette környékek, üzletek életét. A bolttulajdonosok stafétája a Nyugati 125. utca 383.-ban, a szerződéseken cserélődő nevek a belvárosi közjegyzői hivatalban, a márkák menüettje a bemutatóteremben.

Carney legitim üzletmenete is átalakult az alatt a négy év alatt, amit bűnözőként nyugállományban töltött. Legnagyobb beszállítóját, az Argentet, azt a nevet, amire felépítette a boltot, ’68-ban felvásárolta a Sterling, ami két évvel később kivezette ezt a termékcsaládot. A Sears áruház bekebelezte a Bella Fontaine-t, és kizárólagos forgalmazója lett. A Collins-Hathaway a kanadai terjeszkedéssel túlköltekezett, és az előző évi recesszió elsöpörte. Carney emlék gyanánt az irodája falán hagyta a Hivatalos Viszonteladó táblájukat.

Hogy betömje a választékban keletkezett lyukat, leszerződött a DeMarcóval, a nagy norvég konszern, a Knut-Bjellen amerikai leányvállalatával, amely jelenleg alacsony, dobozforma „életstílus-komponensekre” szakosodott. Színvariációk: földes árnyalatok. A piackutatás figyelmeztetett, hogy az amerikai vásárlók gyanakodva fogadják az „idegen” hangzású háztartási cikkeket, ezért a DeMarco átkeresztelte az amerikai piacra szánt termékcsaládot, így lett az ülőgarnitúra „Letelepedő”, a dönthető fotel pedig „Lelazító”. A termékeket vitték, úgyhogy Carney-t nem érdekelte, milyen nevet aggatnak rájuk.

Egyedül a DeMarco-brosúrákban és -katalógusokban található fényképek nem voltak ínyére, amiket távoli síházakban és hegytetőkön készítettek. A kandallóban elragadó tűz, körülötte rozsda- és mustárszínű életstílus-komponensek, a bolyhos szőnyegen kába gyönyörben lebegő emberek: fehér hölgyek, kezükön szőrös muffal, gyapjúgarbós fehér fickók. Carney nem akarta beskatulyázni ezeket az embereket, de kíváncsi lett volna, hány vevője látta magát közöttük. Bolyhos szőnyegen.

– Isten hozta a síházamban – mondta, amikor érkezett egy újabb katalógus.

Remélem, csipázzátok a fondüt, tesókáim, hallotta Freddie hangját a síron túlról.

Újabb sziréna. A Carney Bútor falain belül üzlet zajlott, rendezett üzlet, de az utcán Harlem szabályai érvényesültek: lármás, kiszámíthatatlan, és fukarabb, mint egy smucig nagybácsi. A szirénák olyan rendszerességgel süvítettek fel-alá a sugárutakon, akár a metrószerelvények, a nap minden órájában, a balszerencse menetrendjének megfelelően. Ha nem zsaruk könyörtelen küldetésben, akkor robogó mentő, ami igyekezett megelőzni a sorsot. Tűzoltóautó, úton egy üres bérházhoz, mielőtt a lángözön elnyeli az egész háztömböt, vagy egy hatszintes épülethez, amelyben tucatnyi család van, és amit felgyújtottak a biztosításért.

Carney apja is felgyújtott párat a maga idején. Valamiből fizetni kellett a lakbért.

Ez egy járőr szirénája volt. Carney odament a kirakatnál álló Larryhez és Charlie Fosterhez. A 125. utca túloldalán két fehér rendőr egy fiatalembert zaklatott, aki sötét farmerdzsekit és vörös trapéznadrágot viselt. A járőrkocsi két kerékkel a járdán állt. A zsaruk nekinyomták a fickót a Hutchins dohánybolt kirakatának; ezt a boltot a zárjegy nélküli cigarettáiról és a benne fészkelő, kiirthatatlan kártevőkről ismerték. A légypapír egész évben foglalt volt, üresedés nincs, az édességpolcon az összes csokoládé zsizsikes. Hutchins kulcsra zárta a bejárati ajtót, és az üveg mögül, csípőre tett kézzel bámult kifelé.

A 125. utca gyalogosforgalma simán kikerülte az akadályt. A legtöbben meg se álltak; csak egy újabb rendőri zaklatás. Ha nem itt, akkor valahol máshol. De voltak járókelők, akiket nyugtalanított a hajtóvadászat, kizökkentette őket a napi rutinból. Ott őgyelegtek és egymásnak dörmögtek, froclizták a rendőröket, bár tartották a távolságot, ami arról árulkodott, hogy félnek.

A magasabb zsaru szétlökte a férfi lábát, majd megtapogatta a lábszára belsejét. Egy néző huhogott:

– A tökét fogdossa?

– Mit csinált? – kérdezte Carney.

– Lefékeztek és lekapták, mintha bankot rabolt volna – felelte Larry.

– Tisztára becsavarodtak – vélte Charlie Foster. – Azokat a Fekete Párducokat keresik.

– Fekete Felszabadítási Hadsereg – pontosított Larry.

– Egykutya.

Carney nem akart közbeszólni, amikor horogra akadt a hal, de a Párducok és a mellékhajtásaként létrejött Fekete Felszabadítási Hadsereg közti nézeteltérés nem csupán a névről szólt. A filozófiai vita magában foglalta az utca temperamentumát, a rendfenntartók jelenlegi állását Harlemben, és az összes szirénát. Sőt, ha egyet visszalépünk, talán mindent magában foglalt.

***

– Reform kontra forradalom – magyarázta Carney Johnnak. Két és fél héttel korábban, május 12-én. Megszületett az ítélet a Fekete Párducok huszonegy tagjának ügyében, és a fiának voltak kérdései.

– Mint az üzletem – folytatta. – A reform az, amikor azon változtatsz, ami már ott van, hogy jobb legyen, például a foltálló kárpit vagy a görgős láb, aztán görgős láb fékkel. A forradalom az, amikor kidobsz mindent, és elölről kezded. Ismered a kihúzhatós Castrót?

John bólintott. A tévéreklámokat elkerülni sem lehetett.

– A kihúzhatós szófa forradalmi találmány – mondta Carney. – Feje tetejére állít mindent, amit az alvásról, a térről gondoltunk. Nappali? Bumm, háló lesz belőle. – Hallgatott egy sort. – Fogadok, nem tudtad, hogy a kihúzhatós ágyat egy fekete találta fel.

John a fejét rázta.

– Leonard C. Bailey, üzletember és barkácsoló. 1899-ben nyújtotta be a szabadalmat, ami alapján az amerikai katonaság tömeggyártást rendelt. Utánanézhetsz. Ez a forradalmi.

Belépett a fekete ember életének abba a szakaszába, amikor némely nap csak azért kelt fel, hogy történeteket meséljen azokról a feketékről, akik elsők voltak valamiben, és a rasszuk mellőzött látnokairól.

John bizonytalanul bólintott. Carney fokozta a tempót.

– A Párducoknak van ingyenes reggeliztetés programjuk, jogsegélyt adnak. Ez reform. Az FFH az egész rendszert akarja megdönteni.

– Ha a Párducok reformerek, akkor miért robbantották fel a metrót?

– Csak mert a zsaruk ezt mondják, attól még nem igaz.

Aznap délután New York város történetének leghosszabb és legköltségesebb tárgyalása meglepő módon felmentő ítélettel ért véget. A huszonegy Párduc-tagot két éve tartóztatták le, a szervezetbe beépült zsaruk nyomták fel őket. Bűnszervezetben elkövetett százötvenhat rendbeli gyilkossági kísérlet és gyújtogatás volt a vád, azzal a céllal, hogy felrobbantsák a Bronxi Botanikus Kertet, különféle rendőrkapitányságokat, néhány metróvonalat, valamint a biztonság kedvéért az Alexandert, Korvette-et, a Macyt és más üzletházakat. A kereskedelmi célpontok feltehetőleg antikapitalista indíttatást jeleztek, de az nem volt világos, hogy a virágok ellen mi a kifogásuk.

John megkérdezte, hogy a Carney Bútort is fel akarták-e robbantani. Carney azt válaszolta, hogy valószínűleg sok fehér üzlet felrobban, mielőtt az övére kerülne sor.

Az esküdteknek kilencven perc kellett a döntéshez, és húsz ahhoz, hogy felolvassák a százötvenhat „Nem bűnös” döntést.

– A beépített zsaruk csak kitalálták az egészet. – Megalázó fordulat Frank Hogannek, a manhattani főügyésznek. Mivé lesz a világ, ha már egy rakás feketét se lehet bebörtönözni?

– Miért hazudtak a zsaruk? – kérdezte John.

– Miért hazudik bárki? – Van, amire a fiúnak magának kell rájönni.

Carney megpróbálta elképzelni, hogy gyerekként ő kérdezgeti az apját politikáról. Elképzelhetetlen. Nagy Mike Carney hasonszőrű svindlereket látott a polgárjogi mozgalomban, „ezekben az úgynevezett igaz testvérekben”. Mennyit fölöznek le, amikor a tenyerüket nyújtják ingyenkonyhai támogatásra, mennyit tesznek zsebre a rezsiköltségből, amikor elvágják egy új kultúrház szalagját? Megélhetési panamázás, és mindenhol ott a lehetőség, a kis repedés, amibe egy vállalkozó szellemű lélek becsúsztathat egy feszítővasat.

Manhattanben élő fekete fiú létére John irigylésre méltóan naiv maradt. A túlélésért folytatott harc gyors gondolkodásra késztet; John rászánta az időt, hogy minden oldalról megfontolja a világot, jogának tekintette a körültekintés luxusát. Carney néha úgy érezte, ő is ilyen lett volna, ha másik lakásban nő fel, ahol van otthon kaja, amikor hazaér a suliból, ahol anya fogadja, aki nem halt meg fiatalon. Olyan apa, aki nem simlis. Tetszett neki, hogy annak a fiúnak egy verziója létezik valahol, még ha ő nem is lehetett az.

May viszont az anyjára ütött. Harsány és magabiztos, tizenöt évesen már kemény csaj. A Párduc huszonegyek tárgyalása után egy héttel Carney meg a gyerekek éppen az étkezőben reggeliztek. A szülői tekintély karbantartása érdekében Carney kihagyta a Chock full o’Nuts-rituáléját, hogy iskola előtt egy kis időt tölthessen Johnnal és Mayjel.

May az újságra koppintott:

– Ezek aztán kemény fickók.

Carney elvette a Timest. Valaki vállalta a felelősséget a szerda éjszakai lövöldözésért. A Frank Hogan ügyész lakását őrző két zsaru kritikus állapotban volt, miután egy autóból legéppuskázta őket „két fiatal fekete férfi”. Hogant nyár óta őrizték, amikor John Murtagh házára gyújtóbombát dobtak. Hogy ki volt John Murtagh? A Párduc-ügy bírója.

Előző éjjel a lövöldözők egy-egy csomagot dobtak ki a New York Times épületénél és a WLIB rádióállomásnak a Theresában található irodájánál, vagyis éppen abban az utcában, ahol Carney üzlete állt. A csomagokban volt egy .45 kaliberű géppuskatöltény, a támadásban részt vett és azonosított autó egyik rendszámtáblája, valamint egy üzenet:

1971. május 19.

Minden hatalmat a népnek,

itt a rendszámtábla, amit a fasiszta állami disznó rendőrség keres. Azért küldjük be, hogy megmutassuk, az elnyomott népeknek megvan az erejük hozzá, hogy forradalmi igazságot szolgáltassanak.

Ennek a rasszista kormánynak a fegyveres gorillái ismét találkozni fognak a fegyverekkel vagy az elnyomott harmadik világbeli emberekkel, ha továbbra is elfoglalják a közösségünket és gyilkolják a fivéreinket és nővéreinket az amerikai jog és rend nevében. Ahogy a fasiszta haditengerészet és a hadsereg a demokrácia nevében elfoglalja Vietnámot, és az amerikai imperializmus nevében vietnámi embereket öl, és szemben találja magát a vietnámi felszabadító hadsereg fegyvereivel, úgy a rasszizmus és elnyomás hazai erői is szemben találják magukat a fekete felszabadítási hadsereg fegyvereivel, akik Malcolm és az igazi forradalmárok hagyománya szerint valódi igazságot fognak szolgáltatni. Forradalmi igazságszolgáltatás vagyunk.

Minden hatalmat a népnek

Igazság

A szintaxisba belezavarodott, de a lényeget értette.

– Harcos hozzáállás.

– Valakinek ki kell mondani – vélte May. – Vietnám és a gettó ugyanaz.

– Az állam aztán nem tétlenkedik.

– Nagyon vicces. – May kikapta a kezéből a napilapot.

– Nem nevetek.

– Szereztél jegyet?

Carney arca megrezzent.

– Mondtam, hogy elfogytak, drágám.

– Azt mondtad, szerzel.

John ceruzával kereste az utat a Honeycomb kukoricapelyhes doboz hátuljára nyomtatott labirintusban.

Másnap éjjel újabb támadásra került sor, ezúttal sikerrel. Szombat reggel Carney a könyvelést nézte át, közben szólt a 1010 WINS hírcsatorna, hogy ne érezze magát egyedül. Hírek minden időben. A bemondó megemlítette a 159. utcai Colonial Park-házakat. Carney-nak éltek ott vevői, többször szállított oda árut. Péntek este nem sokkal tíz óra után Waverly Jones és Joseph Piagentini rendőrök éppen a járőrautójukhoz mentek vissza, amikor hátba lőtték őket géppuskával. Jones fekete volt, két lövést kapott. Piagentinit, a fehér zsarut nyolcszor meglőtték. Millie néni éppen ügyelt a Harlem Kórházban, amikor begurították őket. „Pokoli volt, pokoli.” Lindsay polgármester részt vett a temetésükön, a tévében a könnyeivel küszködött.

A New York-i rendőrség az erődemonstráció szóval jellemezte a saját válaszreakcióját.

– Egy kibaszott ostrom – így jellemezte egy férfi a sorban a Chock full o’Nutsban, aki egy zacskó fánkért fizetett Carney előtt. – És én voltam a háborúban. – Járőrök álltak utcasarkokon, minden addiginál több járőrautó árasztotta el az utcákat, civil kocsik kísérték őket extra védelem gyanánt. Éjféli rajtaütéseket hajtottak végre gyanús elemeken. Belvárosi listákra felkerült aktivistákat és mozgalmárokat vettek őrizetbe. Carney-t a ’64-es lázongásokra emlékeztette, vagy ’68-ra, miután lelőtték Kinget. Külön forróvonalon lehetett bejelenteni, ha valaki tudott valamit.

A rendőrség eleinte elbagatellizálta az FFH-kapcsolatot, de Carney látta, hogy most már elismeri azok szerepét. A következő napokban még három, de már nem halálos támadás történt rendőrök ellen: ugyanazok csinálták, vagy valakik másolták őket? Edward Kiernan, a Járőrök Jótékonysági Egyletének vezetője a tévében felmutatta Piagentini golyó lyuggatta ingét, és könyörgött minden szolgálatos rendőrnek, hogy vigyen magával puskát. – Pisztollyal 1:5-höz az esély, hogy elhibázzák, de puskával 99:1 a találat esélye.

Lincselőbeszéd. Percy Sutton rászólt, hogy fejezze be. Sutton – második világháborús pilóta, Malcolm X ügyvédje, jelenleg Manhattan kerületi elnöke – láttán Nagy Mike a szemét forgatta volna.

– Ez New York, nem Alabama – mondta. – Itt nem dívik a „nálam a fegyver, nálam a törvény” hozzáállás.

Teltek a napok. A hajtóvadászat folytatódott. Vijjogtak a szirénák.

***

Június első hete. Egy újabb tikkasztó New York-i nyár kezdete. A bejárati ajtó feletti légkondicionáló úgy zihált és köhögött, akár egy városi busz, de megtette a magáét.

A gép alatt hűvös volt. Carney, Larry és Mr. Foster ott verődtek össze. Carney gyanította, hogy a szemközt összecsődült tömegben jelen vannak különféle frakciók: a mozgalom szimpatizánsai; az ellenkultúrától megrészegült fiatalok; forradalmi lelkületű emberek, akik rossz szemmel nézik, ha zsarukat lőnek hátba; és azok, akik csak haladni akarnak a dolgaikkal anélkül, hogy belerángatnák őket bármi faszságba. Mint Mr. Charlie Foster, aki savanyú ábrázattal figyelte a történteket.

Egy sötétbarna Plymouth fordult be a Morningside-ra, és dudált, mire két ácsorgó odébb ugrott. A jármű felállt a padkára, és két fehér civil ruhás rendőrt bocsátott ki magából. A feltartóztatott férfi a fejét csóválta, ahogy azok elkezdtek kiabálni vele.

– Disznók – mondta Larry.

– Fiatalkoromban, ha ilyet mondtunk rájuk, és meghallották, megnyomorították érte az embert – jegyezte meg Foster.

– Zsandárok – helyesbített Larry.

A járőrök megbilincselték a férfit. Az egyik civilruhás egyik kézzel nyakon ragadta, a másikkal kormányozta. Amikor Carney kicsi volt, az apja két meló között a Csodaszervizben keresett egy kis pénzt. A tulajnak, Pat Bakernek volt hátul egy szürke korcs kutyája, és amikor a kutya odapiszkított valahová, megragadta a kutya nyakát, és belenyomta az orrát. A zsaru is így ragadta meg a fiatal testvér nyakát.

Egy pillanatra úgy tűnt, hogy a férfi egyenesen Carney szemébe néz, de a nap állása miatt csak saját tükörképét láthatta a kirakatban. Ilyen volt a fény a 125. utcán a napnak abban a szakában: mindent tükörré változtatott. A civilruhások belökték a hátsó ülésre. A szedán meglódult, ledöccent a járdáról. A járőrkocsi követte.

Egy magas testvér kajla hasított bőr kalapban rákezdett kántálni, hogy „Hatalmat a népnek”, de nem lett ragályos. A zsaruk elmentek, már nem volt, ami összekösse az embereket. Mind odébb mozdultak, mintha a közlekedési lámpa váltott volna zöldre.

Charlie Foster megköszörülte a torkát, és feltette a barettjét. Elment a kedve a vásárlástól, lerítt a tartásáról.

– Át kell gondolnom – mondta.

Larry akadékoskodott. Carney visszasompolygott az irodájába. Pech.

Mr. Foster egy perc múlva kilépett az utcára. Carney néha szerette volna mondani az ilyeneknek: „Vegye meg, az ég szerelmére. Tegyen valamit saját magáért!” Abból a nemzedékből sok fekete férfi gyakorolta az önmegtartóztatást, az a sok Charlie Foster már azelőtt is megtagadott magától dolgokat, hogy Carney megszületett. Elképzelte a magányos képet, ami otthon várja Fostert… aztán magára parancsolt. Lehet, hogy az öreg boldog és elégedett, visítozó unokákat emelget egész nap, mintha súlyzók lennének. Semmit nem tud ezekről az emberekről, a döntéseikről és azok következményeiről. Csak annyit, hogy egy kényelmes fotelt keresnek. A privát rettegést Carney néha hajlamos volt egyetemes állapotnak tekinteni.

Fogta az asztalán heverő Emlékezet napi akció táblákat, és a szemetesbe dobta. A leértékelés zajos sikert aratott, rendszert csinál belőle. Amikor hallotta, hogy a Feldíszítés napját átnevezik és átteszik május 30-ról május utolsó hétfőjére, nem látta különösebb értelmét. A bevétel bezzeg ínyére volt. Háromnapos hétvége, bőséges szabadidő, az embernek óhatatlanul eszébe jut az otthona csinosítása. Ha minden igaz, először helyeselt olyasmit, amit a kormány csinált.

Az íróasztala felett, a bemutatóteremre néző ablaktól balra lógott az a polaroid kép, amit Rusty készített róla, Elizabethről meg a gyerekekről a bolt előtt. 1961. May négyéves volt, John talán kettő. Elizabeth mindig ugyanúgy nézett ki, akármikor készült róla kép: csodásan és rendíthetetlenül. Kellemes szombati nap volt, élvezték egymás társaságát és az időjárást. May felkunkorodó szájsarka elárulta, hogy elfojt egy mosolyt.

Nem akart csalódást okozni a lányának, de kifogyott a lehetőségekből. Odahívta Larryt.

– Mi újság, baby?

Carney elmondta neki, hogy következő hónapban a Jackson 5 lép fel a Madison Square Gardenben.

– Az kapós – kommentálta Larry fáradt, bennfentes hangon. Egy korábbi inkarnációjából voltak „barátai a bizniszben”, és holtidőben néha odavetett egy-egy pletykát neki, Rustynak meg Marie-nek. Egy apróságot a War harmadik albumán közreműködő harmonikásról, vagy az Aretha Franklin fogorvosától szerzett és cserkészbecsszóval alátámasztott információt.

– Mayt érdekelné.

Larry a fejét ingatta.

– Ha lenne jegyem, én mennék.

Carney már tett pár kört. A Dumas Clubban lyukra futott. Bennfentes tipp készülő törvényjavaslatról; kit kell megvesztegetni a városházán; mikor hasznos a befolyás és mikor a készpénz – a Dumas tagjai ilyesmiben remekeltek. Jackson 5-jegyek tekintetében már nem bizonyultak annyira fineszesnek. Lamar Talbot, akit az emberek – Carney számára érthetetlen okból – „Fekete Clarence Darrow”-nak neveztek, egyszer képviselte a Gardent, amikor egy munkás halála miatt per indult ellenük foglalkoztatás körében elkövetett veszélyeztetésért. Egy építőmunkás meghalt alapozás közben, egy afroamerikai ügyvéd az asztalnál segíthet elsimítani a dolgot. Sima ügy. „Megmentettem az irhájukat, és tessék, hogy bánnak velem.”

Carney kifejezetten emlékezett, hogy Kermit Wells azzal kérkedett, Berry Gordy, a Motown Records lemezkiadó atyja az első unokatestvére. Egy whiskykóstoló után sarokba szorította. Wells esküdözött, hogy Carney rosszul hallotta; a felesége barátnője az, aki rokona Berry Gordynak, csak ő meg a felesége éppen mosolyszünetet tartanak. Ráadásul, ha lenne oda drótja, magának szerezne jegyet.

Carney apósa, Leland Jones intézte különféle szórakoztatóipari ügyvédek és menedzserek kényes könyvelését, akik ezért évtizedek óta ellátták koncertjegyekkel. Carney lenyelte a büszkeségét, rákérdezett. May kedvéért. Amikor csak manapság meghallotta Leland hangját, a remegés nagyon is emlékeztette, hogy az évek mennyire lefarigcsálták ezt az embert. Valaha megvetette Lelandet? Erős érzelmek mentek pocsékba. Rákérdezett a show-bizniszes kapcsolataira.

– Alberttel jó ideje nem beszéltem – felelte Leland. – Lance Hollis pedig évekkel ezelőtt elhunyt.

Carney mostanában a rádiót is félt bekapcsolni, nehogy a zenekar egyik istenverte dala a kudarcára emlékeztesse. Kit felejtett ki?

Munsont. Hát, az nem most volt.

Általában üzenetet hagyott, amikor felhívta a 28. körzeti kapitányságot. A fickó szerencsejátékos. Ezen a napon a harmadik csengésre felvette valaki.

– Látta valaki Munsont? Ki keresi?

Újabb sziréna. Carney megmondta a nevét.

Munson vette át a kagylót.

– Carney – ismételte meg a nevét, mintha próbálná hova tenni. A nyomozó hangja kapart: – Nekem mért is nem jutott eszembe?

És így, egyszerűen, mint amikor a lámpa pirosról zöldre vált, Carney visszatért a bűnözői nyugdíjból.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Imbue – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License
Vollkorn SC – SIL Open Font License