A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Susanna Bailey: Raven Winter

Originally published in English by Farshore,

an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd,

The News Building, 1 London Bridge St, London, SE1 9GF

© Susanna Bailey 2022

The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Hungarian translation © Rádai Andrea, 2024

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Első kiadás

EGY

Billie arra ébredt, hogy fázik: a szél benyúlt jeges ujjaival az ágya fölötti ablak repedésén, és felborzolta a haját. Ennyit arról, hogy Daniel majd elintézi azt az ablakot. Múlt héten beragasztotta, na persze, ennyit számít neki Billie. A sima ragasztószalag már el is engedett, és most a huzatban lifegett. Anya azt mondta, „átmeneti megoldás”. Amíg Danielnek „lesz egy kis ideje”.

Daniel. Ő is átmeneti volt. Még ha nem is tudott róla. Anya észhez fog térni, ha apa végre hazajöhet. Muszáj észhez térnie.

Billie alig tudta nyitva tartani a szemét az álmosságtól, de nem vackolódhatott be a takarók alá. Nem alszik vissza. Ma nem. Daniel ma hozza át a maradék cuccait.

Beköltözik.

Belopakodott hozzájuk az elmúlt fél évben, és mint egy besurranó tolvaj, sorra ellopta a valaha apához tartozó tereket. Magával hozta harsogó nevetését, amitől Billie-nek fájt a füle, és ami úgy betöltötte a szobát, hogy még kisebbnek tűnt tőle a lakás; a nézését, ami szinte megbénította anyát, és letörölte a mosolyt az arcáról.

Mától hivatalosan is. Új kezdet, mondta anya, olyan hangon, amely mintha nem is az ő szájából jött volna.

Továbblépés…

Apa nélkül. Anélkül, hogy apa egyáltalán tudna róla. Anélkül, hogy Billie-t bárki megkérdezte volna.

A régi anya, a Daniel előtti, sosem tett volna ilyet.

Minden más lett. Minden rossz lett. Billie-nek tennie kell valamit.

Ma.

Magára borította a paplanját, és feltérdelt az ágyon. Lerántotta a béna ragasztószalagot, és kinézett a hideg, sötét ablakon. A nyakát nyújtogatta, csillagokat keresett. Számolt.

Egy.

Kettő.

Három.

Letörölte a lehelete páráját az üvegről, meglátott még egy pislákoló csillagot az emeletes házak fölött. Négy csillag, az jó. Billie soha nem látott ennél többet a Carlton lakótelep fölött, ahol ritkán volt teljesen tiszta vagy sötét az ég. Reményteli történetet ígérő ég, mondaná apa: egy békés, derűs nap kezdete. Szerencsére. Az időjárás legalább Billie oldalán áll.

Eszébe jutott egy másik, egy emlékégbolt: a Dales fölötti, fényesfeketére suvickolt, ezüstgombokkal pettyezett ég. Árnyakkal teli domboldalak fölött ragyogó, több ezer csillag, ezüstös vízesések, vándorló kőfalak. Billie hajnali hollókat látott: sötéten és titokzatosan, a kelő nappal kaptak szárnyra a ködös lankák közül. Valóban látta mindezt, amikor kicsi volt, vagy az apja ültette a fejébe ezeket az égboltképeket? Billie már nem tudta eldönteni.

Apa. Vajon ő is ébren van most? Valószínűleg. Billie megpróbálta elképzelni a keskeny ágyban. A kicsi, ablaktalan, négyzet alakú szobában. Milyen világ az, amiben elveszik az emberektől a csillagokat és a reményteli történeteket ígérő eget egyetlen hiba miatt? Eszébe jutott Daniel, aki sosem vette észre a csillagokat, sosem figyelt az égre. Daniel, aki akkor ért haza, amikor a hold aludni tért, és csendet akart. Meg enni, de rögtön.

Miért kell mindennek róla szólnia? Ez nem az ő otthona! És nem is lesz soha.

No de Billie ma elmegy: megkeresi apát. Már nem lesz a lakásban, mire Daniel hazaér, mondhat anya bármit. Eredetileg később akart indulni, akkor, amikor Daniel már az igazak álmát alussza az éjszakai műszak után, hogy ne kelljen készülődés és pakolás közben attól rettegnie, hogy a férfi bármikor megjelenhet. De képtelen lett volna még egy reggelit végigülni a fáradt, rosszkedvű Daniellel, lábujjhegyen járni-kelni, nézni anya feszült, riadt rebbenéseit, ha Billie netán túl nagy zajt csap. És különben is, a négycsillagos égbolt tiszta, fagyos hajnalt jelent, csillagporos hajnalt, ahogy apa mondaná. Nem szabad elszalasztani ezt az alkalmat.

Billie pólót vett fel, két pulóvert, farmert és vastag zoknit. Előhúzta hátizsákját a szekrény mélyéről. Jól meg volt tömve, Billie már tegnap elrakott egy pokrócot, egy régi sátoraljat, elemlámpát, plusz farmert, pulóvert, és kicsempészett egy tábla csokit a hűtőből, Daniel készletéből. Még be kell rakni ennivalót és a kulacsot is. Ha sikerül. De sikerülnie kell.

Billie megvárta, amíg meghallja anya szapora lépteit és a villany kattanását a fürdőszobában, aztán kirontott a konyhába, és besuvasztott a táskájába két zacskó chipset és egy darab sajtot. Szinte semmi, de be kell érnie ennyivel. Anya nem veheti észre, hogy hiányzik bármi a konyhából, és azt se, hogy Billie hátizsákja degeszre van tömve. Nem mintha sok mindent észrevett volna mostanában. Hacsak nem Danielről volt szó.

Amikor anya a neonfényben álmosan hunyorogva belépett a konyhába, a teáskanna már a tűzhelyen fütyült, és Billie berakott négy szelet kenyeret a pirítóba.

– Ülj csak le, anya – mondta Billie, és bögréket tett le az asztalra. – Mindjárt hozom a teát és a pirítóst.

– Jaj, de kedves vagy, Billie! – mondta anya.

Belenyúlt a köntöse zsebébe, elővett egy csatot. Összefogta és megcsavarta sötét haját, feltűzte a feje tetejére. A két kiszabadult tincset betűrte a füle mögé.

– Majd megiszom, amíg készülődőm. – A faliórára nézett. – Szombat van, úgyhogy szalonnás tojás. Van kedved segíteni?

Billie megrázta a fejét.

– Nem eszem szalonnát. És te sem. Hogy van ez, anya? Ha Daniel szereti, akkor hirtelen te is?

– Billie, édesem… – sóhajtott anya.

Meggörnyedt. Kihúzta az evőeszközös fiókot. A késeket, villákat és kanalakat csörömpölve dobta le az asztalra, majd gondosan három terítékbe rendezte őket.

A kenyerek kiugrottak a pirítóból. Billie elvett két szeletet, megkente őket vajjal. A kése túl hangosan sercegett a kenyéren. Átnyújtott anyának egy bögre teát. A bögréből gőz gomolygott, és eltűnt a konyha reggeli hidegében.

– Amúgy el kell mennem – mondta. – Leveleket meg ilyesmiket kell gyűjtenem. A suliba.

Ez tulajdonképpen igaz volt, tényleg kellett leveleket gyűjtenie rajzórára, csak még ráért volna.

Anya az órára pillantott.

– Korai még elindulni, Billie. Még ki sem világosodott.

Billie megvonta a vállát.

– Még mindig jobb, mint itthon maradni – motyogta.

Anya leült a szék szélére, mint az ide-oda röpdösésből egy pillanatra megpihenő lepke. Az ujjait a bögre köré zárta, és Billie arcát fürkészte. A másik kezével a lánya göndör hajtincseit babrálta.

– Adj Danielnek egy esélyt, jó? Minden sokkal könnyebb és jobb lesz mindkettőnk számára, ha itt van velünk mint rendes családtag. Meglátod!

Anya elfordította a tekintetét, aztán a bögréjébe bámult. Meglögybölte a teáját, mintha keresne benne valamit. Mintha maga sem hinné, amit az előbb mondott.

Mintha a régi anya egy darabkája még mindig ott lenne benne valahol.

Be kellene látnia az elmúlt fél év után. Danieltől senkinek nem lesz jobb. Legfeljebb Danielnek. És nem családtag akar lenni. Hanem családfő, aki átveszi az irányítást.

Lehet, hogy még egyszer meg kéne próbálni. Billie megérintette anya kezét, amely hideg volt, és száraz, mint egy őszi falevél.

– Anya, kérlek, mondd meg neki! Mondd neki, hogy meggondoltad magad! Hogy nem akarod, hogy ideköltözzön; hogy nem akarsz vele lenni. Nem akarhatsz vele lenni! Már nem is szokott megnevettetni, mint régen. Nem hagyja, hogy az legyél, aki valójában vagy. És… gyűlöl engem…

Billie visszatartotta a lélegzetét.

Anya nem szólalt meg.

Lehet, hogy most végre meghallja, amit a lánya mond?

Billie-ben még pislákolt a remény utolsó szikrája, amikor megtörte a csendet.

– Tényleg, nem hagyhatod, hogy Daniel pont most költözzön ide! Apa hamarosan kijön, és még el sem mondtad neki, ugye? Milyen érzés lesz neki, ha itt találja? Nem fogja hagyni, hogy maradjon! Mi még mindig egy család vagyunk – te, én és apa. Minden lehet olyan, mint… mint azelőtt. Emlékszel még?

Billie anya arcát nézte, próbált olvasni róla. De nem tudott, mert valahogy… be volt zárva.

Az ajkába harapott, és folytatta.

– Apától lesz minden jobb, anya, ő fog mindent rendbe hozni! Tudod, hogy így lesz. Lesz munkája, és neked nem kell ilyen keményen dolgoznod, meg folyton a pénz miatt aggódnod. El tudunk majd költözni valahova, ahol nem lesz ennyi nehézség és… szomorúság meg bezártság, mint itt. Tudom, hogy még mindig szereted apát. Biztos vagyok benne. Apa még mindig ugyanaz az ember, ugyanaz az apa…

Anya sóhajtott, és Billie-re nézett. Kinyitotta a száját, majdnem megszólalt, de csak megrázta a fejét. A falióra nagymutatója hangos kattanással ért a tizenkettesre. Hét óra volt.

Anya megszorította Billie kezét. Úgy emelkedett fel a székről, mintha a teste – ahogy a szavak is, amelyeket elveszített – túl nehéz lenne. Elővette a serpenyőt és az olívaolajat, kinyitott egy doboz tojást.

– Már beszéltünk erről, Billie – mondta. – Daniel és én, ez az egész… nagyon bonyolult. De jól vagyunk – mosolygott a lányra, az új, egyenesebb vonalú mosolyával, amely a szemén nem látszott. – Tudom, hogy ezt nehéz megérteni, édesem. Főleg, mivel apa…

Anya a tál oldalához ütött egy tojást. A nyúlós fehérje ott maradt a töredezett héjon, lógott a levegőben, mintha nem akarná elhagyni a tojás védett belsejét.

– Hogy érted? Mi van apával?

– Hát… apa az utóbbi hónapokban… úgy döntött, hogy nem tartja a kapcsolatot.

Anya megfordult, és bedobta a tojáshéjat a pedálos kukába, amelynek a fedele csattanva záródott be.

Billie mellkasába belenyilallt a fájdalom. Mert amit anya mondott, igaz volt. Tizenegy hónapja nem jött hír apától. Még Billie születésnapján sem. De anyát mintha nem izgatta volna ez az egész; meg sem próbált utánajárni, hogy mi történt. Billie felhívta a börtönt, de neki senki sem akart mondani semmit, azt ismételgették, hogy beszéljen az anyukájával…

Anya ollót vett elő a fiókból, és levágta a szalonnaszelet fehér részét. Daniel nem szereti a zsírt. Anya megint az órára pillantott.

– Akkor menj csak ki, édesem, és szedd össze azokat a leveleket – mondta élénkebb hangon.

Azt a másik, régebbi anyát utánozta. Amelyik sosem evett szalonnát. Amelyik úgy mosolygott Billie-re és apára a kertjükben, a különleges fájuk alatt, mintha az egész világa ott lenne azon a kis földdarabon.

Amelyik meghallgatta Billie-t.

Billie az asztalt bámulta, a késekkel és a villákkal babrált. Az arca kis darabokban tükröződött és villogott a fényes acélfelületeken. Mintha Billie részei – apró, éles szilánkokban – szétszóródtak és csapdába estek volna a piros viaszosvásznon. Sajgott a szíve.

– És ne menj messzebb a játszótérnél! – szólt hátra anya. – Tudod, mit beszéltünk meg Tanglewoodról: csak az erdőszélig mehetsz. Tovább semmiképp. És gyere vissza időben! Pontban fél egykor ebéd! Rendben?

Hát akkor ez ennyi volt. Anya tényleg megteszi. Tényleg lecseréli apát Danielre. Billie utolsó reménye is szertefoszlott, mint a teáskannából felszálló gőz. De legalább anya már nem foglalkozik azzal, hogy Billie ilyen korán elmegy. Daniel és az időben szervírozandó reggelije mindennél fontosabb.

Még Billie összetört szívénél is.

Ő ugyan egy perccel sem marad tovább Daniellel egy fedél alatt. Ő ugyan nem lesz része anya „új családjának”. Cselekednie kell. Daniel miatt. Anya biztonsága érdekében is.

És apa miatt is.

– Tudom, anya – mondta, és a háta mögött összefonta a mutató- és a középső ujját, remélve, hogy ettől az apró mozdulattól már nem is hazugság, amit mondani fog. – Csak az erdőszélig megyek, és találkozunk ebédnél.

Előhúzta a táskáját a szék alól, nagyot harapott a pirítósba, és erőteljesen rágni kezdett, nehogy a szája rándulása elárulja.

Daniellel együtt több rossz is érkezett. Az egyik, hogy Billie kénytelen hazudni anyának.

A másik a hangos csönd, valahányszor Billie apát emlegette.

Tartalom

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

HUSZONHAT

HUSZONHÉT

HUSZONNYOLC

EPILÓGUS

Segítség és támogatás olyan gyerekek számára, akik érintettek a könyvben tárgyalt problémákban

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla

Korrektor Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a belső oldalakat tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 615 122 033 7

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

Készítette
Ambrose Montanus & Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Amatic SC – SIL Open Font License

Ms Madi – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Shadows Into Light – SIL Open Font License