Móricz Zsigmond

A BOLDOG EMBER

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELSŐ BESZÉLGETÉS Joó György elmondja röviden, dióhéjban az egész életét

MÁSODIK BESZÉLGETÉS arról, milyen boldog lehet az élete egy árva kisfiúnak

HARMADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy milyen csodálatosan szép és érdekes egy ostoros gyerek élete

NEGYEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy kezd emberkedni a kis ember

ÖTÖDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy verekedik a nyúl a menyéttel, a kocsis meg az élettel

HATODIK BESZÉLGETÉS arról, hogy a fösvény kétszer költ, a rest kétszer jár

HETEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy egy kis legénynek a szava milyen sokat jelent

NYOLCADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy hogy tanulja meg az ember, milyenek az emberek?

KILENCEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy az ember a legnagyobb baj közt is boldogan tud élni

TIZEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy mire tanítgatja a fiát a jó édesanya

TIZENEGYEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy nem baj, ha szegény az ember, a szegény is hótig él

TIZENKETTEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy milyen boldog is az ember, ha nincs baja

TIZENHARMADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy ha az ember észreveszi, hogy lányok is vannak a világon, akkor már egyébre nem is tud gondolni

TIZENNEGYEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy mindenki úgy él, ahogy tud, nem úgy, ahogy szeretne

TIZENÖTÖDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy rúgós tehénnek egy az orvossága: el kell adni. A szép üszőnek meg az, hogy el kell venni

TIZENHATODIK BESZÉLGETÉS arról, hogy semmi se tart örökké, még a lányhűség se

TIZENHETEDIK BESZÉLGETÉS arról, mennyi baja van a férfinak a nő miatt ok nélkül

TIZENNYOLCADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy a kutya is tanul abból, ha megverik, csak az ember nem

TIZENKILENCEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy annak nem való a per, aki csak egyszer tud esküdni egy életben

HUSZADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy szegény ember mit csinál a gazdag városban

HUSZONEGYEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy Budapest az ország fővárosa, de azért Budapesten se jobb szegénynek lenni, mint a legkisebb faluban

HUSZONKETTEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy milyen az első nagy verekedés. Nem rossz az, ha erős az ember karja, és pénz van a zsebében

HUSZONHARMADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy az emberi természet esendő, de azért jó az Isten, gondot visel az édesanyákra

HUSZONNEGYEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy fiatalnak való a szerelem, de annak se igen

HUSZONÖTÖDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy azt sohase tudja meg az ember, mire él, csak él. Azután egyszer csak huszonegy esztendős lesz

HUSZONHATODIK BESZÉLGETÉS arról, hogy a szegény embernek egy kötelessége van, jó lenni mindenkihez, és vigyázni, hogy senki ellensége ne legyen

HUSZONHETEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy mindennek megjön a maga ideje, a házasodásnak is

HUSZONNYOLCADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy csakugyan a legnehezebb jó feleségre szert tenni. Próba szerencse, de ritkán sikerül

HUSZONKILENCEDIK BESZÉLGETÉS arról, hogy be sok felesleges jány is van a világon

HARMINCADIK BESZÉLGETÉS arról, hogy ha a házasodhatnék beleüt az emberbe, az olyan betegség, hogy azt nem lehet kikúrálni

UTOLSÓ BESZÉLGETÉS arról, hogy minden hibának van korrektúrája, csak annak az egynek nincs, hogy az ember megszületett és él. Vagy talán annak is van?

A szerkesztőségben ültem és dolgoztam. Munkám az, hogy a beérkezett kéziratokat olvasom. Évente ezerre megy a beküldött regények és elbeszélések száma. Mennyi ember van, aki fontosnak, szükségesnek, elkerülhetetlennek látja, hogy elmondja életét! Csodálatos az emberben a közlési vágy.

Kopogtatnak a nyitott ajtón s egy hosszúlábú egyéniség lép be. Csöndesen mosolyog s megismerem földimet és atyámfiát, Joó Györgyöt, a tiszaháti kisgazdát.

– Jónapot kívánok Zsiga bátyámnak, – köszön illedelmesen.

– Aggyon isten neked is. Hát téged mi szél hord erre, öcsém?

Furcsán mosolyog s nem könnyen leli a szót.

– Nagy dologban járok, – mondja aztán somolyogva.

– Ülj le és beszélj.

Bólint, tovább mosolyog, aztán leül s tovább bólogat. Az arca nem olyan, mint a kérő emberé, hanem olyané, aki valami hamisságot forgat a fejében, aki huncutságban jár. Hosszú lábait kiveti kétfelé, mintha a kemence padkáján ülne, csizmáját megforgatja, fejét előre ejti s bizalmasan hallgat.

– Nohát gyújts rá s mondd ki, mit hoztál.

Kivesz a dobozból egy cigarettát, szakértően megropogtatja, rágyújt, akkor a szemembe néz ragyogó fekete szemeivel s az arca élén különös mosoly sütkérezik.

– Megmondom, mér gyüttem. Azért gyüttem Zsiga bátyámhoz, hogy elmondanám az életemet, tessék írni belőle egy sziep regényt.

Boldog isten, már az emberek nemcsak az írásokat hozzák, hanem mindjárt az egész életüket.

Nézem az embert. Sovány, csontos arca barátságos. Milyen jó dolga lehet ennek, hogy Szatmár vármegye legutolsó sarkából nem röstell Budapestre jönni, egy régen elszakadt atyjafiához, hogy bekopogtasson a redakciós szobájába, csak azért, hogy elmesélje neki az életét... Ki lehet ez és mi lehet a sorsa, hogy egyáltalán eszébe jut ilyen furcsaság?

Más irányt akarván adni a beszédnek, szólok:

– Milyen a búza?

Húsvét előtt volt ugyanis az idő, mikor a gazdaembernek egyetlen gondja az szokott lenni, hogy milyen a búzája.

Egy kis felhő jelenik meg a homloka csúcsán. Legyint:

– Nem érdemes arról beszélni. Becsapott bennünket. Kérem, a búza... az nem egzisztál... Se nem terem, se ára nincs. Nem érdemes a mái életről szót sem vesztegetni... Nem lehet ma mán megélni. Gondoltam, feljövök Pestre egy kis pénzt keresni, de e se lehet... Nincs mán munka Pesten... Azelőtt? Ha azelőtt feljöttem Pestre?... Mikor má leszállottam a keleti pájaudvaron, mentem a Rákóczi útján? Má megállított egy munkavezető, hogy „fiatal ember, akar-e dógozni?” Hogyne akarnék? „Hát akkor jöjjön velem”... Mingyán beállottam a sorba, még most is emlékszek, hogy a Kinyizsi utcájába építettünk egy nagy házat. Karácsonyig dógoztam rajta feszt... Azelőtt csak úgy kapkodtak az ember után... Most?... Kérem én mán itt vagyok nyócad napja. Vótam én mán mindenütt a régi ismerősöknél. Mámmind megszűnt a nagy cégek, ahun én otthon vótam. Vótam én mán a méltóságos képviselő úrnál is, asse tud segíteni... Nincs munka, gondoltam, eljövök Zsiga bátyámhoz, elmesélem legalább az életemet.

– Mennyi főded van?

– Nekem Ligeten van három hódam, Uszkába meg öt. Meg a kertem, 900 öles, meg van ezerkétszáz öl hasznavehetetlenem is.

– Nyolc-tíz holdból nem tudsz megélni? Pestre kell jönni munkát keresni?

– Elég sajnos, most ojan a világ. Nem terem semmi.

– Nem tudtok gazdálkodni.

Megcsóválta a fejét.

– Nem a gazdálkodásban van a hiba, kérem, hanem az időjárásba. Úgy tudunk gazdálkodni, mint a régi öregek, de mit ér, ha má nem terem a főd... Mán minálunk nincsen eső. Egész nyár elmúlik, hogy tavasztól őszig egy csepp eső nem esik. Mikor én gyerek vótam, ott vót a sok víz. A Batár minden tavasszal elöntötte a réteket. Vót nagy harmatok, vót sok nádas. Olyan kukoricák termettek, hogy elveszett bennük a lovasbetyár... Pedig a kukorica csak akkor terem, ha borozdába kuruttyol a béka... Most nincs béka, de még víz sincs. Elvezették az urak a vizet. Nincs má nádas, gyékényes, nincs má vízimadár... De még a Batár is szárad má kifele, repedezik a feneke a nagy forró nyarakon. De még ahogy hajjuk, meg is szűnik mán az egész folyó, mert a csehek másfelé akarják elvezetni, hamarabb kötik bele a Tiszába, cseh területen, akkor mi ott maradunk egy csepp víz nélkül.

Nézem az embert. Kurucfeje csapzottan kókkad le. Horgas orra a sovány arcból kiáll s lógó bajuszáról csepeg a bánat. Így menekül el a vízimadár, amikor szárad a mocsár. Ez is felrepült és elszállott messzeföldre, kering a hazában, másutt akar fészket rakni... Menekül, menekül.

– Az adó meg úgy fel van csigázva, hogy nem lehet kibírni... Most is azér jöttem el, mer elhajtották adóba egy tehenemet meg a két tinót, de egy hét múlva visszahajtotta a végrehajtó, mer nem tudta eladni. Semmi pénzér se veszik meg. Nekem osztán el kell őket tartani, míg ára nem lesz. Se eladni nem szabad, se agyonütni, hanem etetni kell. Széna meg nincs, a fű csak most zsendül. A család nagy. Öt gyermekem van, heten vagyunk a kedves feleségemmel, kenyér nincs, krumpli nincs. Így gondoltam rá, hogy feljövök erre a Budapestre egy kis pénzt keresni, de mán haza se tudok menni, pedig nem akarok úgy menni haza, mint Telegdi Jóska, nígyszáz kilométerre gyalog.

Valami van az ember arcában, ami meglep és meghat. Mindezt a keserves nagy dolgot úgy mondja el, hogy nincs benne se lázadás, se harag. Nincs benne semmi támadás. Úgy beszél, mintha a sors kikerülhetetlen tényeiről beszélne. Ahogy az időjárásról, az elemi csapásokról szól a földmívesember. Nem lehet rajta változtatni, tehát egyebet nem tehet, mint tudomásul veszi. A tiszaháti földtúró szegény ember öröklött ősi nyugalma van benne. Kuruc beletörődés az isten akaratába.

Csakugyan jó volna, szép volna, érdemes volna egy ilyen embernek az életét egyszer már pontosan látni. Hirtelen elmúltak a fantázia játékából, a terméketlen és legtöbbször meddő ábrándozásból született írások. Itt megjelent előttem egy darab élet. Vágy támadt bennem, hogy megismerjem, megértsem és lerögzítsem ezt az életet, amely voltaképpen az egész magyar világnak leghűbb, ezeréves alapja: egy paraszt élete.

– És mikor tudnád elmondani az életedet?

Elmosolyodta magát. Most aztán egészen olyan volt az arca, mint a vedlett kurucé. Apró fekete szemei, mint a fénylő bogarak gyúltak ki, fehér homlokára csapzott haja szilajan mozdult meg. Nézésének derült és mélységes nyugalma s a szája sarkában lappangó humor erre felragyogott. Kedves és komoly tekintettel pillantott rám:

– Akár most mingyárt elmondhatom.

– Most rögtön?

– Rögtön.

– Annyira elgondoltad, annyira készen vagy vele?

– Annyira én.

– Aztán mért akarod elmondani?

Lehajtotta a fejét s gyermekies szelídséggel mosolygott.

– Én nem tudok egyebet mondani, csak azt, hogy én gyerekkoromba, legény koromba olyan bóldog voltam, de olyan bóldog, hogy azt má ki se lehet gondolni. De akkor más is bóldog volt. Az bóldog egy világ volt... De most mindenki boldogtalan. Mindenki az égvilágon. El van rontva ez az ország, úgy ahogy van, az egész istenség. Hát hogy van ez?... Mért romlott így el?... Hátha az emberi nép felébred és azt mondja, nem jól van ez így, csináljuk másképpen. Ma is úgy kellene lenni, hogy a Joó Györgyök meg a többiek legyenek bóldogok otthon a maguk kis falujában. Akkor azok is bóldogok lennének, akik felettesebb életben vagynak... Eccóval, én nem tudom, csak rettenetesen szeretném, ha elmondhatnám az én nagy bóldog életemet.

Író. Ez egy író, akinek nincs módja, képessége, hogy megírja, hát mesélni vágyik.

– Tehát a boldogságodról akarsz beszélni.

– Igenis.

Olyan lelkes bizalom volt benne, kezdtem izgalomba jönni, mint mikor egy jó hírnevű könyvet vesz az ember kézbe, és a ráváró gyönyörűségtől előre izzik.

– Hát akkor fogjunk hozzá. Tedd be azt az ajtót... Így... És most halljuk... De figyelmeztetlek, hogy csak igazat mondj, mert én csak az igazságra vagyok kíváncsi. Én még eddig soha hazugságot le nem írtam, hát ha hozzáfognál lódítani, akkor abbahagyjuk.

– Én mást nem is tudok mondani, csak az igazat. Az én orcám még nem pirosodott meg. Engem még nem kapott rajta senki hazugságon, mert én azt tartom, aki megmondja az igazat, akár jó, akár rossz, akár szép, akár csúnya, az nyugodtan alhat és én aludni szeretek écaka. A többi a jóisten dolga.

– Hát akkor beszélj.

ELSŐ BESZÉLGETÉS
Joó György elmondja röviden, dióhéjban az egész életét

Én elmondhatom, hogy egész életemben boldog voltam, soha semmi bajom nem volt. Már mikor kilenc éves voltam, tizedikbe, meghalt az édesapám. Én már akkor mingyárt kisgazda lettem a háznál, mert a testvérbátyám, Gedeon, nem szerette a falusi gazdálkodást, rám hagyta, ő meg csak gép mellett szeretett lenni. Nem szeretett se kapálni, se kaszálni, se semmi mezei munkát, de ha jött az aratás, akkor ő mindig olyan volt, mint a mocskos inas, mindig ott peckáskodott a gép mellett.

Én voltam az édesanyámnak a segítsége. Már kis iskolás koromba is énvelem beszélt meg szegény mindent, hogy mit csináljunk, még a pört is, mert édesapám halála után megrohantak bennünket az irégyek, és elperelték negyedfélköblös erdőnket.

Árva voltam, és tizenhárom éves koromban beállottam a méltóságos Salánky Arvéd úrhoz mint ostoros gyerek.

Ott sok cseléd volt, egyik jobban szidott, mint a másik. Este mindig hazamentem aludni. Kihúztam, míg a hó le nem esett, akkor eleresztettek, és azt mondtam, hálaistennek, nem megyek többet uradalomba ostorosnak.

Otthon maradtam akkor télen, de mikor jött a tavasz, egy fiúcimborám, Files Gyuri, amék ostoros vót velem, de azt meg nem vették fel másik esztendőre Salánkyhoz, azt mondja, menjünk Beregszászba, jó pénzt lehet keresni. Mondom édesanyámnak:

– Ó, fiam, azt mondja, ne vedd a világot nyakadba, van neked miből élni.

De én azért elmentem, szökve, hogy édesanyám nem tudta, és csak szombaton, mikor megjöttem Beregszászból, akkor látta, hogy három forint hatvan krajcárral csörgettem be. Így aztán nem bánta; akkor egész tavaszon odajártam munkára.

Másik esztendőbe egy olyan kisebb gazdálkodó ember hívott, hogy menjek neki kiskocsisnak, szántani feles fődet. Mikor meguntam, hogy ingyen kiskocsis legyek, mondom, nem fogok én mindig szántogatni másnak, elmegyek inasnak.

Írtam Gedeon bátyámnak Pestre, a meg szólt a mesterének, ő éppen szabadulóba vót mán, a meg azt mondta felvesz. El is küldte az útikőtséget, de édesanyám elkezdett sírni, hogy nyóc gyereket hozott a velágra, és utójjára nem lesz asse, aki egy kis vizet adjon neki, én így megsajnáltam szegényt, otthon maradtam.

Otthon legénykedtem, szép életem vót, mán jányok után járogattam, sok szeretőm vót, ki elhagyott, kit én, kitül elvertek, ki megcsalt; birtokot elvették, semmitlen maradtam, visszapereltem, megbuktam, akkor gondoltam, megpróbálom én mégis Pestet. Feljöttem 1907 őszén, tizenkilenc éves korban, Budapestre. Mingyán nagy keresetem támadt, egy hét alatt keresek egy bornyút. Akkor nálunk, odahaza, egy kaszásnak fizettek egy forint húszat, közönséges napszámba kilencven krajcárt, itt meg egy forint hatvanat, egy forint nyócvanat adtak, pedig csak tíz órát dógoztam naponta.

E jó, mondom, és így azután én eljárogattam Pestre dógozni, minden őszön. De aratásra otthon maradtam; még fejes is vótam mán, bandavezető, én vállaltam egy csoport munkással nagy uradalomba aratási munkát, én vezettem a rótát.

Egyszer itt vóna mán az ideje házasságra gondolni. Mondják a kortársaim, menjek velek bálba Bökénybe. Ott megszerettem egy jányt, egy héten háromszor is elmentem hozzá. Nem vót messze, egy negyedóra.

De vót nálunk egy kőmívesmester, ugyan a neve is Kőmíves József vót. A kőmívesnek meg vót egy jánya, Erzsi, annak meg szeretője vót az én barátom, Csereklye Mihály. Oszt ezek eljátszották magukat, és a jánynak kisjánya lett, a fiú anyja meg nem akarta a házasságot, engedte, hogy az egy fiát bevigyék katonának. Hogy hazajött, azt mondja az anyjának, hogy elveszi Kőmíves Erzsit. Mer tárgyalás is vót miatta, el is vesztette, egy hold földet ítéltek meg a gyereknek.

– Inkább akaszd fel magadat, mint elvedd – azt mondja az anyja.

A meg kiment az istállóba, felakasztotta magát. Mikor megtalálták már ki volt hűlve. Akkor őszön én feljöttem Pestre, karácsonyra hazamentem. De mán nagyon meg akartam házasodni, mert protekcióbul állás vót ígérve a Vagonlicsnél, arra kellett házasodni.

Megyek az utcán, azt mondja Péter Ignácné:

– Mér nem nősülsz mán meg?

– Majd. Ráérek.

– Nősülj meg, anyád itt marad halva, sose vagy itthon. Azért nem akarsz, mert Váradi Piroska nem megy hozzád.

Akkor én elmentem a bálba, éppen vót, és elizentem Váradi Piroskáér, jöjjön el.

A meg azt izente, hogy egy esztendő múlva eljön. Nagyon megharagudtam, hogy engem még egy esztendeig akar váratni. Tudtam, kire vár, nagy család fiára, aki katona vót akkor.

Na megájj, lesz nekem táncosném. Megyek Kőmívesékhez, mondom az Erzsinek, gyere bálba.

– Nem megyek, azt mondja, nincs kiér.

– Ne okoskodj, most gyere, híjlak.

Így eljött.

Újesztendő estéjén megkértem a kezét.

Avval megnyílt nékem a mennyei paradicsom e földön. Mán abba az esztendőbe született egy olyan kislányom, mint a pacsirtamadár. Nem sírt a, hanem énekelt. Szerelemgyerek vót a.

Igende kitört a háború.

Odáig vót nekem szép életem. Annyi vót csak, amit én éltem. A többirül nem is érdemes beszélni.

Joó György megállott a beszédben, s rám nézett. Nyugodtan nézett, mint aki kötelességét teljesítette, életét elmondta; most már nyugodtan meg is halhat.

– Ez volt az életed?

– Ez.

– Most már, hogy elmondtad, kezdek kíváncsi lenni rá.

Volt az előadásában néhány részlet, ami friss volt, kedves volt, és azt engedte sejtetni, hogy ha hozzáfogna bőségesen elmondani, minden részletre kiterjeszkedve, szépséges módon tudná elbeszélni.

– Hány éves vagy?

– 1888-ban születtem. Akkor negyvennégy vagyok, úgy, gondolom. Mán, mai időbe, vagyis 1932-be. Csak ebbe az erőbe, egésségbe tudnék megmaradni, a jó vóna. De osztán az emberbül vén roggyant lesz.

– Megállj csak, hogy élsz te most? Mennyi a kereseted egy évben, mennyi a kiadásod?

– A jó Isten tudja.

– Próbáljuk csak kiszámítani.

Papírt, ceruzát vettem s számolni kezdtünk, hogy az élete egy kicsit kibontakozzon.

– Mennyi adót fizetsz?

– Ligeten 58 pengőt, Uszkába 72-t.

– Uszkába? Hogy kerülsz Uszkába?

– Uszkai gazdátul vettem a hét hold földet, más része náluk van a fődemnek.

– Még mi fizetnivalóid vannak?

– Legelőbér négy járó jószág után egyenként 19 pengő, azt megint összevissza 72 pengő. Pásztorbér ötnyolcad élet, ez mondjuk hat pengő, bocskorpénz 80 fillér, negyedkila szalonna, ez pénzben négy állat után egy pengő hatvan fillér, két liter főzelék és a kocáért egy pengő. Kantartás három ötven. Három hold igényelt földért fizetek 130 pengőt, ez nincs kifizetve... Papbér félmázsa búza, kukorica 14 kila.

Az ember előtt összefolyik egy ilyen szegény élet. Távol van a mi életlehetőségeinktől. Mesében is érthetetlen szavak: legelőbér, járó jószág, „ötnyolcad élet”, „bocskorpénz”, „koca”, „kantartás”, „igényelt föld”, „papbér”, öt sorban tíz idegen fogalom, amit meg kell magyarázni... ezért nehéz a politikában is a kicsi kisemberek életével foglalkozni, mert a politikát olyan rétegek irányítják, amelyek alig ismerik a tömeg életét. A kultúrember csak egy alapon tud tájékozódni – a számok alapján.

Összeadtam a tételeit, kijött 343 Pengő 40 fillér.

– És mennyi az adósságod?

– Sonkádi bank 500 pengő, nyíridházi bank 1281 pengő. Kamatba fizetek Sonkádra 70 pengőt, Nyíridházára 188-at. Kispaládi egyháznak tartozom két mázsa búzával, kamat erre 50 kiló. Nálunk az egyháznak három és félmázsa búzával, erre kamat 70 kiló. Pénzbe számítva ez 14,40.

– Tehát évi kamatterhed 272 pengő. Összes adósság és kamattartozás egy év alatt 615 pengő 40 fillér. Havonta ötven pengőt kell tehát fizetnie télen-nyáron közönséges pénzterhekben.

Ezt már megértjük. A mai viszonyok mellett még a városi ember számára is komoly dolog havonta ötven pengőt készpénzben kifizetni. Egy kishivatalnok fizetése 100-200 pengő között mozog – 50 pengőt ebből elvonni üzemi költségre és adóra, kamatra, nagyon megterheli az életet.

– No és mennyit veszel be? Egy évben? A földedből?

– Azt nem tudom megmondani.

– Hányan vagytok?

– Van öt gyerekem. A feleségem meg én, így hát heten vagyunk.

– Mennyi kell nektek egy évre? Miből éltek meg egy hónapig?

– Egy hónapra?... Kell egy hónapra másfél mázsa búza. De ebből kimegy 21 kiló vám, 50 kiló korpa. Marad 129 kiló liszt. De csak ha két mázsát őrletek. Két pengőt is kell fizetni pénzben az őrlésért.

– Ez még csak a liszt. Kenyér és tésztaféle. Mi kell még?

– Só. Minden héten kell egy kila só. Petróleum is kell meg gyufa. A többi megterem. Krumpli – csak nem termett a múlt évben. A télen nem ettünk meg többet másfél mázsa krumplinál, mert nem vót... Bab, az van elég. Az annyi van, hogy nem győzzük megenni, pedig éjjel-nappal azt esszük. Káposzta vót, amennyi kellett. Más nincs. Takarmány nincs.

– Ruhára való?

– Arra nem telik. Nem vett a feleségem többet egész esztendőben negyven-ötven pengő áránál. Hét pár lábbelit vett az őszön, abból is csak három pár vót új a gyerekeknek, a többi javítás, mégis benne vót nyolcvan pengőbe. Még egy keszkenőt vett szegény magának öt hatvanért.

– Szóval – számítgattam –, ti egész évben nem fogyasztotok el öt-hatszáz pengőnél többet.

– Kérem, mi csak a szemetjét esszük annak, ami terem. A többi kell adóba meg kamatra. De még így se tudjuk kifizetni.

Hatszáz pengőt fizet készpénzben a földvásárlásra felvett tőke után s adókba. Hatszáz pengőre lehet tenni azt az értéket, amit hetedmagával elfogyaszt. Igaza van, hogy ő csak a szemetjét eszi meg annak, amit termel. A javát el kell adnia, hogy a pénzfizetéseket teljesíthesse. Ha nem is tudjuk magunkat azonosítani az életével, éreznem kell, hogy nehéz sorsa van. Egy év alatt egy kendőt kapott a felesége öt pengő hatvan fillérért és cipőjavítást. Egy asszony, aki reggeltől estig „látástól-vakulásig” dolgozik, egy kendőt kap egy évre, egy ötpengős kendőt, mikor hatszáztizenötöt kell kifizetnie pénzben. Ilyen átszámítások segítségével juthatok közelebb az életéhez. Az örökös babfőzelék; még a krumpli is elérhetetlen: egy télen hét ember másfél mázsa krumplit fogyaszt...

De talán nem mondott el mindent?

– Állatokból mit kapsz? – kérdem tőle.

– Semmit. 185 kilós disznót adtam el 125 pengőért. A kisebbiket megöltük magunknak. Mikor eljöttem hazulról, vót egy kis hús még belőle. Most egy hétig vót munkám, hazaküldtem tizenöt pengőt, írtam a feleségemnek, vegyen két kismalacot, ha csak tud.

Elgondolkodott.

– Azér akartam elmondani az életemet, tessék kiírni az újságba. Regénybe. Hadd lássák az urak, hogy ez nincs így jól. Jobban vót azelőtt. Azér mondtam el az én egész életemet, mert abból meglátszik, hogy azelőtt bódog voltam.

– Az életedet? Hát azt hiszed, elmondtad az egész életedet?

– Tessék hozzátenni, ami még hibázik.

– Nem, Joó György, én nem teszek hozzá semmit, hanem te most elmégy, és mikor legközelebb jössz, mindig elmondod újra egy-egy darabját az életednek. De részletesen úgy ahogy történt.

– Szóról szóra?

– Úgy... Legközelebb azt gondold ki, hogy is volt, mikor ostorosgyerek voltál. De a legkisebb dolgot is el kell mondani, ami csak eszedbe jut.

– Igenis. Mikor jöjjek?

– Holnap.

– Azt nem tudom, hónap jöhetek-e, mer egy kis munkát helyeztek belátásba.

– Gyere csak el, szebb napszámot kapsz itt, ha nálam szakmányba beszélsz.

Megcsóválta a fejét.

– Ha megkapom a munkát, azt nem szabad elvesztegetni. Beszélni van idő vasárnap. Legalább a munkán kigondolom, hogy is vót, mi is vót.

– Jól van.

Ez volt első beszélgetésünk Joó György életről.

MÁSODIK BESZÉLGETÉS
arról, milyen boldog lehet az élete egy árva kisfiúnak

Hogy édesapám, szegény, hamar meghalt, engem többet senki se vert, csak a tanétó. A megvert egynehányszor.

A második tanétó, mert az első, az öreg Kallós tanétó, az nem törődött velünk. Mindig azt mondta, a parasztnak nem kell annyit tudni, hogy a feje megfájduljon bele.

Hat osztályt jártam, de csak a harmadikból kerültem ki. Minden esztendőt repetáltam. Nem nagyon jó tanuló voltam. Írni, olvasni, azt nagyon tudtam, de számolni nemigen szerettem. Én olyan játékos gyerek voltam, szerettem csendesen üldögélni és hallgatni a nagyok beszédjét, meg arra kíváncsi vótam, van-é rigófészek a fán.

Édesanyámnak én vótam a segétsége, mindig velem beszélte meg szegény, hogy mit hogy csináljunk. Mán a házat is én fedettem be tizenkét esztendős koromba, mert édesapám után úgy maradt, hogy mindenfele csorgott az eső. Olyan nagy szalmafedele vót a házunknak, de már lekopott a szalma, meg édesapám leetette. Igen. Mikor tavasszal elfogyott a takarmány, a fedelet etette a tehennel. Én is úgy hagytam most otthon a három marhát, amit a végrehajtó visszahozott, hogy etessék meg vele az ólfedelet. Majd aratás után csak valahogy újra befedem.

Hát szóval, mikor láttam, hogy az orromra csepeg az eső az ágyba, nem hagytam békét édesanyámnak, míg be nem fedette a házat. Jó helyen van a házunk, éppen a falu közepén, csak egy kicsit bele vót süppedve a fődbe, mert lábasház vót, oszt mikor a talpgerendák elkorhadtak, akkor a tető lenyomta az oszlopokat a fődbe. Úgy kellett kihányni a fődet a szobábul, és ha az ember kívülről ment be, le kellett hajolni, és le kellett lépni a kis konyhába.

De mi nagyon jó rendbe tartottuk azt a kis házat. Mindennap kisepertük, ha nem többet, legalább a szoba közepét. Vót úgy, hogy a szemetet, ha siettünk, csak besepertem az ágy alá, de vasárnap azt is mindig kihordtuk. Legtöbbször én szoktam sepergetni, mert akkor is nagyon szerettem a tisztaságot. Mosdani? Kútunk nem vót, a szomszédból hordtunk vizet, de én minden reggel megmostam legalábbis a szemem közit, nem szerettem, ha csipás vagyok. Nyáron aztán fürödtünk, pacskoltunk a vízbe.

Így éltem én addig, míg iskolás vótam. Nem parancsolt senki, nem törődött velem senki, édesanyám szeretett; soha meg se szidott, csak féltett, és aggódott értem. Gedeon bátyám hamar elment hazulról, mert nem szerette a mezei munkát, ha kapálni kellett vagy kaszálni, mindig fájt a feje, vagy a hasa, de ha elkezdődött az aratás, akkor már ott volt a gépnél, mint egy peckás, olyan volt egész nyáron, mint a fűtő. Ő se bántott soha, nagyon szerettük egymást.

A második tanító Piri Márton vót. E mán többet törődött velem, ennek már étetgettem a marhát este-reggel, szeretett is, de azért egynihányszor megvert.

Igen, mert vót neki két jánya, Piri Márta és Piri Évácska. Én ezt a nagyobbikat nagyon szerettem. Szerettem vele játszani, és sokat is voltam vele, mert mikor a gyerekek elmentek az iskolából, én ottmaradtam a marhát gondozni, és olyankor sokat játszogattunk. Felmentünk a papásra tojást keresni és ott összeakadtunk, hemperegtünk a szénába. Ott tanított meg csókolózni. Ezt hamarabb megtanultam, mint a szorzótáblát. Nem is igen tanultam egyebet abba az iskolába.

– Na, gyerekek – azt mondja húsvét előtt a tanító –, ha hoztok eperlevelet, csinál nektek Márta szép tojást.

Mentünk keresni a mezőn fődiepret, annak mán vót levele, meg vittünk tojást a tanítónak egy kosárral. Meg is csinálta, mert ügyes vót a Márta. Ráragasztotta az eperlevelet a tojás héjára tojásfehérjivel, és úgy iktatta a piros berzsenybe. Nem láttunk mi addig olyat, mert nálunk csak írták a tojást. Még a nevünk is rajta vót a tojáson, és Márta nekem adta a legszebbeket; meg is ígértem neki, hogy hozok érte gacsitojást.

Abba az időbe nagy vót a Batár, sok vize volt, meg nagy nádasok, abba szeretett a vadkacsa kőteni. Mentünk iskola helyett tojást szedni a madárfészekből.

Ha valaki lelt, kiabáltunk, adjál nekem is, adjál nekem is, de legtöbbször összetört a tojás.

Egyszer nagypénteken mentem ki a Batárra. Ráakadtan két kacsafészekre, egyikbe vót egy, a másikba három tojás. No mán van négy. Egy helyen meg felrepült a vadkacsa, odamegyek, megnézem, vót benne öt, igen de mind az ötöt belyukasztotta a vadkacsa, mikor felugrott. Akkor azért vagy tizenhetet hoztam.

Ötöt belőle a legszebbeket elvittem Mártuskának. Nagyon örült neki, és akkor történt először, hogy a tanító megvert miatta.

Vót a Mártának egy kisebbik testvére, Évácska, de azt nem szerettem, mert nagyon irégy vót. Irigyelte tőlem Mártát. Hogy a tojásokon összebarátkoztunk, megint egypár csókot kaptam, és Évácska megcsípett bennünket, és azt mondta, hogy megmond az apjának, én meg meghúztam a filit.

Meg is mondott, és akkor a tanító elővett és megvert. De én nem bántam, mondtam Mártának, hogy van egy vincfa az erdőn, azon lakik valami madár, elmegyek, elhozom a tojását.

El is mentem, nagy görcsfa volt, vót rajta vagy három nagy lyuk. Felmegyek a fára, hát egy nagy szürke madár repül fel róla. Én meg ijedtembe megkaptam, ki akartam csavarni a nyakát, igende az nagyon erős volt, nem bírtam vele. Vót tizenkét tojás a fészekbe, és le akartam hozni, de a madár vert és csapkodott, és még vagy négy madár jött és űztek. Alig bírtam megmenekülni, úgy csapkodtak hozzám, majd kiszedték a szemem. Nem tudom mi vót, azóta se láttam olyan szürke madarakat, valami rétisas féle lehetett.

Vittem a tojásokat Mártának, de csak titokban adhattam oda neki, mert nem volt szabad találkozni. Vót az istálló hátulsó pallásán egy lyuk, ott felmásztam, és mikor fenn vótam, úgy tettem, mint a kuvik: kveek, kveek... Arról megismert, és feljött, és az apja meg a húga nem is álmodták, milyen jól eltársalogtunk a szénába a tojásokkal.

De szép világ is vót az, boldog isten.

Egyszer meggyet akartam vinni Mártának. Ott vót a Batár-parton egy nagy gyümölcsös. Felmentem a fára, leszedtem a meggyet. Vittem Mártuskának. Persze, örült neki, de akkor nem lehetett szembelennünk, mert jött az anyja, elszaladtam, és mentem vissza a Batárra firidni. Vótak ott fiúk vagy öten, ott vót Orbán Gyuri, Krajcár Jóska, Bátor István, még nem tudom ki. Egy öregember meg ellopta az ingünket.

– Nem látta az ingünket?

– Mondjátok meg, ki szedte le a meggyet.

– Nem tuggyuk.

– Akkor nem lesz ingetek, mehettek haza pucéron.

Vissza a vízbe. Én meg megláttam, hogy egy fára van fellökve az ingünk. Odalopakodtam, levettem, felőtöztem, el. A többi fiú jött utánam.

Az öreg meg csatorászott, hogy megmond a tanítónak, mi meg megdobáltuk.

Meg is mondott, a tanító meg szépen behívott a szobájába, és újra megvert. Mártának nézni kellett, mikor fenekelt, mert kisült, hogy a meggyet ő ette meg.

Pünkösdkor kikerültem az iskolából, de Mártácskát azért nem felejtettem el még őszig se. Ősszel vittem neki diót, egy-egy kis tarisznyával szedtünk a más fája alatt. Mikor legjobban szedjük, egy öregasszony végigkorcol Files Gyurin. Nézem, hát Rezsus néném, a keresztanyám ángya.

– Megállj, feladlak a tanítónak.

– Mán nekem a tanító nem parancsol.

De azért elvittem titokba Mártának a diót az ólpallásra, és odakuvikkoltam. Fel is jött, és odaadtam akkor is a diót neki, de a létrát az Éva elvette, és minket az apja ott csípett. Hát akkor megint megvert.

– Ej, a betyár mindenit – mondtam –, e mégis sok. Akkor törték a kukoricát, mentünk mi is édesanyámmal. De nem vót nekem kedvem dógozni, mert minden csontom fájt. Mindig csak lefeküdni a többi gyerekkel a kukoricásba.

– Gyertek elő, köjkek, hun vattok?

Akkor összeverekedtünk egy pajtásommal, Bátor Istvánnal. Forgó bottal vertük egymást.

Visszamegyek édesanyámhoz.

– Édesanyám, elmegyek firidni.

– Ne menj, mert estétig nem jöttök elő.

Meleg volt.

– Édesanyám, megyek firidni, nem nagy a Batár.

Azért mondtam, mert áradt. Hogy ne féltsen. Elmentem a tanító fődjéhez, hogy hátha meglátom Mártát valahol. Hátha kihozták a mezőre. Vót ott egy vadkörtefa a Batár-parton, fel rá, szedtem a vadkörtét, és néztem Mártát, de nem láttam semerre.

Jön egy asszony, Ágnes néném, aki a templom mellett lakik.

– Ó, fiam, gyere, megáradt a Batár, húzd ki a kenderem.

Elmegyek, de nagy vót a Batár.

– Nem merek, elvisz a víz.

Már úszott a kendere; úgy cserepcsépba.

– Kötünk rá kötelet.

Elment csáklyáért, én meg kapkodtam vele, megfogtam a kendert, felbuggyant a vízen.

Csakhogy elszakadt a cserepcsép kötele, vitte a víz a kendert. Úgy halásztunk utána, míg estére ki nem húztuk mégis a partra.

– Ó, fiam, egy csutkányi fiú többet ér – azt mondja: Ágnes néném –, mint egy szekérderék asszony.

Este vót, amikor hazaértem, kérdi édesanyám:

– Hun vótál?

– Ágnes nénémnek húztuk ki a kendert.

Na jó van, nem vert meg.

Akkor másnap, vagy hogy, azt mondja nekem egy asszony, Kis Martella néném, hogy el kéne menni Fekete Ardóra almáért.

Én még akkor nem vótam ki a faluból, csak vásáron Újlakon. Nagyon megörültem, hogy most elmehetek világot látni külföldre. Fekete Ardó más megyébe van, negyedik falu mitőlünk. Az már Ugocsa. Kis Martella megmagyarázta, hogy egy bizonyos hegyipásztort kell megkeresni Fekete Ardón, az fog adni egy zsák almát. Vigyünk magunkkal egy-egy zsákot, mert egy barátommal, Vastag Ferkóval állottunk össze, hogy elmegyünk, abba el tudunk hozni tíz-tizenkét kilót egyenként.

Édesanyámnak nem szóltam, mert nem eresztett vóna el, hanem hajnalba jó korán elindultunk, és déllére oda is értünk Fekete Ardóra.

Felmentünk a hegyre, megláttuk, hogy főznek a hegyen az oláhok nagy fazokokba. Mi lehet az, megnézzük. Vót közbe vagy három darab szőlő, mentünk keresztül rajta, odaérünk.

Az oláhok nem szóltak semmit. Eccer megszólal egyik:

– Mit kerestek?

– Eljöttünk megnézni, hogy mit csinálnak.

Nem szóltak azok többet egy szót se, láttuk, hogy lekvárt főznek a szilvából. Ez nekünk nagyon furcsa vót, mert nálunk nem fazékba főzik a szilvát, hanem üstbe, aminek katlant csinálnak. De ezek csak úgy fatűz mellett cserépfazékba főzték.

Gondoltam, hogy lehet az, hát ilyen különböző az emberek szokása.

Odajön a kerülő:

– Hogy mertetek keresztüljönni a szőlőn? Most bekísérlek benneteket Ardóra.

Nagyon megijedtünk.

– Ne tessék bántani, nem tudtuk, mi ligetiek vagyunk.

Hát egy darabig ijjegetett, azután azt mondta:

– No, ereggyetek, de hozzá ne nyúljatok semmihez.

Elmentünk és kerestük azt a hegyipásztort, akit Kis Martella néném mondott. Nem volt otthon, hát mi ott vártunk, vártunk, ebédidő volt, de nem kínált meg senki, a felesége pedig főzött valamit. Kis Martella mondta, hogy kapunk ott ebédet, de bizony a kerülőnének eszébe se jutott. Szedtünk osztán szilvát egy fa alatt, és ácsorogtunk, bámészkodtunk. Szép idő vót, szép vót a hegy, nálunk nincs hegy, csak síkság, nincs szőlő egy tőke se, csak a tiszteletes úrnál van egy lugas. Hallgattuk a madarak rikótását, és én dióból faragtam Mártácskának egy csörgő játékot. Olyanok vótunk, mint a kis bárányok, legelésztünk a fűbe.

Jön aztán a kerülő, meglát, ránk kiált:

– Tik mit kerestek még most is itt?

Hát e vót a hegyipásztor, akihez mink jöttünk.

Mondjuk osztán neki, hogy Kis Martella néném küldött zsákkal, almáért.

Azt mondja rá:

– Most nem tudok adni, hanem majd izenek, mikor lesz.

No, mán jól vagyunk. Ezért tettük meg az országos nagy utat.

Kérdi a kerülő:

– Osztán hun akartok hálni?

Még hálni is? Hazamegyünk mink. De késő van mán, mingyán este lesz, messze van ide Magosliget. De mi nem akartunk maradni, elszaladtunk az üres zsákokkal.

Ahogy megyünk a hegyről lefelé, mindenütt a fák alatt, mert út nem volt, csak a szép gyepen kellett keresztül-kasul a gyümölcsfák alatt, látunk egyszer egy szép rakott almafát. De nagyon szép almák vótak rajta. Jóska mingyá felmászott, és megrázta.

Azér se megyünk üresen haza. Megszedtük zsákba, amit lehetett.

Azután még szép körtét leltünk, abból is szedtünk. Jön egy ember. Nagyon megijedtünk, elkezdtünk szaladni, otthagytuk a körtéket, amit leráztunk. Osztán az ember nem is arra jött, ahol mi voltunk, meg nem minket keresett.

Ott vót egy tábla fekete szőlő:

– Gyere, nézzük meg.

Levettünk egy fürt szőlőt, de még nagyon savanyú volt. Tovább mentünk.

Akkor beláttunk, hogy az urak uzsonnáznak. Egy szép ház volt egy szőlőbe, jól be lehetett látni a fák alól, megállottunk és soká néztük. Vótak vagy tizenöten, urak, kisasszonyok, mink meg csak néztük őket. Még ilyeneket se láttam odáig, mert a mi uraságunk, Salánky Arvéd, nem lakott nálunk a faluba, nem volt kastélya építve, csak a sok nagy puszta telkével volt tele a falu, az apró régi cselédházakkal. Mert a falu azelőtt nem ott volt, ahol most van, hanem a Batár túlsó partján, a Kúrián, csak árvizek miatt költöztek át, mert a Kúriát mostanában is úgy elönti az árvíz, hogy négyköblös főd nem marad ki belőle, de a faluba sose jön fel egy csepp víz se. Hát a templomtelken volt a Salánky-kastély helye, de sose építették meg, csak a templomnak hasítottak ki belőle helyet. Mondják az öregek, hogy a harangláb sokáig még odaát maradt, míg a kastély megvolt. De így nekünk sose lett földesurunk, aki ott lakjon, hogy lássuk, hogy élnek az urak, volt ugyan egy testvére Salánky Arvédnak, Salánky Sámuel, de ez sánta volt és csak ötvenköblös volt már a földje. Tekintetes úr volt ugyan, úgy szólították, de nem élt nagyon urasan, a háza teteje is olyan rongyos volt, hogy a macska kisbe sétált a zsindely közt.

Nagyon szép az, ahogy az urak élnek. Olyan szépen mozogtak a szép fák alatt. Látszott rajtuk, hogy nem dolgoztak ezek soha életükbe, csak mindig szépen öltöztek, és vigyáztak magukra. Jókat enni, inni, szép nőkkel szépen együtt lenni, először láttam én azt akkor életembe, meg is csudáltam. Mártácska is úrilány, csakugyan mikor elkerült tőlünk, tanulólány lett belőle és most tanítóné valahol. De azért elgondoltam, hogy ezek közül az úrilánykák közül egy se jönne el velem a szénapadlásra.

Vót ott egy csudálatos szép almafa, tele olyan piros almával, amilyet még sose láttam. Azt is megszedtük, aztán tovább mentünk, mert már esteledett. Mikor Ardón keresztülmentünk, a Batáron halásztak az olá asszonyok. Olyat se láttunk még, hogy asszonyok vonóhálóval halásszanak, csak egy kis vászonszoknya vót rajtuk, úgy állottak a vízben.

Mi meg szedtünk göröket, és meghajigáltuk őket. Azok meg kiabáltak, hogy majd adunk mi nektek, gonosz köjkek.

Én csak nevettem őket, hogy ilyen loncsos csóré szegények, akik maguk halásznak. Igazán, úrnak akármikor elmentem volna, de olá asszonynak nem.

Eccer csak lement a nap, megijedtünk, és elkezdtünk szaladni hazafelé. Szaladtunk, míg ki nem fáradtunk, akkor megcsendesedtünk. Vót már tíz óra vagy éjfél is, mire hazaértem. Édesanyám kint várt a kapuba, nem tudott aludni, nagyon meg vót ijedve:

– Hun vótál, fiam?

– Kis Martella néném elküldött almáért Fekete Ardóra.

Jaj, szegény, de szörnyűködött, hogy azt nem is gondóta vóna, hogy olyan messzire elmentünk, jó, hogy nem tudta, mert meghalt volna az ijedtségtől.

Jön másnap Kis Martella néném az almáért. Mondtuk neki, hogy nem adott a kerülő, még inkább elkergetett, amit hoztunk, az a mi becsületes keresetünk, azt mi magunknak loptuk, abból nem adtunk neki egy szemet se.

Haragudott osztán a kerülőre:

– Majd adok én neki még eccer fát.

Mert vót neki egy darab régi szőlője Ardón, de szőlő már nem vót benne, csak egynéhány öreg gyümölcsfa. Ott egy kiszáradt almafát elkért tőle a kerülő, hogy ősszel ad érte egy zsák almát. Ezért az almáért küldött el minket.

Nem kellett cipelni az ő almáját, de nem is bántuk, mert nem adott volna belőle csak kettőt vagy hármat. Szereztünk mi magunknak többet, de azért nem mentünk máskor, hiába küldözgetett.

Hanem én az almával mit csináltam.

Elvittem a zsák almát a tanító színjének a pallására a szénába. Hanem mikor kuvikkoltam, nem Mártácska jött fel a rétolyán, hanem az apja.

– Mit keresel te itt?

Megrakott kegyetlenül.

– Azt hiszed te, hogy az én jányom tehozzád való? Most mingyárt megfoglak, és úgy lehajítlak innen, hogy kezed-lábad kimegy a helyéből, örök kódus leszel.

Nagyon sajnáltam szegényt, úgy haragudott, hogy kék lett tőle meg ződ. De nem hajított le, hanem szépen lejöttem és elszaladtam.

Alkonyatkor visszaszöktem, újra felmentem, de most már nem kuvikkoltam, hanem addig vártam, míg meg láttam az udvaron Mártácskát. Lehajítottam neki egy almát. Felnézett, mingyárt gondolta, hogy én vagyok, és nemsokára feljött. Úgy eszegettük aztán meg az almát kettesbe. Azután sose kuvikkoltam, hanem macskanyávogást kezdtem, de csak ha Márta kinn vót az udvaron.

Ilyen szépen éltem én mint kisiskolás fiú. Milyen szép volt abban az időben a világ, és mennyi gyerek volt. Minden házba volt öt-hat, volt akinek kilenc gyereke volt, még tizenkettő is volt.

Nincs most. Hiába házasodnak most a fiatalok, nincs nekik gyerekük. Mind azt mondja, minek? Erre a nyomorult világra?

Nekem még van öt gyerekem, mert mikor én házasodtam, én büszke vótam arra, hogy magyar vagyok, és nem tudtam, hogy ilyen nehéz idők jönnek.

Meg lusta is vótam, na.

HARMADIK BESZÉLGETÉS
arról, hogy milyen csodálatosan szép és érdekes egy ostoros gyerek élete

Egyszer kint voltam a pusztán; Krajcár Gáborral meg Orbán Gyurival voltam együtt ostoros. Krajcár Gábor aztán Pestre került, és rikkancs lett belőle, a háborúban elesett. Orbán Gyuri most is él, az apja hivatalába, kisbíró, nagyon sok gyereke van, valami hét vagy nyóc, sose tudja a nevüket.

Jött egy égiháború.

De olyan jég esett, hogy bokán felül ért a jég. A pelyvába dugtuk a fejünket, hogy agyon ne verjen. Ők ügyeltek az ökörre, én meg a lovakra. Szántás után a lóhoz csaptak bennünket. Száznyolcvan ló volt a kezünk alatt, egyik nap én voltam velek, másik nap másik, de se csikós, se más senki nem vót, csak mi gyerekek. Nekünk kellett a ménest terelgetni.

Akkor is a Győrteleken vótunk, annak nagyobbik fele még akkor nem vót feltörve, a mind legelő vót. Akkor ojan hirtelen jött a zivatar, hogy nem vót semerre menekülés. Elibe álltam a lovaknak, de az idő a lovakat a Bornemissza tagjába verte, úgyhogy a ló nem bírt állni. Beszaladtak a kárba, de mikor megcsendesedett az idő, kivertem őket, úgyhogy nem vették észre a kárt.

Utána összekerültünk Orbán Gyurival, csupa víz vótunk. Levetkőztünk anyaszült meztelenre, és a kökénybokorra teregettük a ruhánkat, úgy szárogattuk.

Jött a kerülő, a vén Illyés.

– Hogy vattok, gyerekek?

– Jól vagyunk, semmi bajunk.

– Hun a ruhátok?

– Szárad.

Akkor ért a dinnye, de az öreg kerülő sose akart többet adni egy félnél. Akkor is kértünk, de csak egyet adott, ketté vágta: – Netek, egyetek.

Így egy fél dinnyét kaptunk megint.

Mikor megettük a dinnyét, a kerülő meg elment, azt mondja Orbán Gyuri:

– Gyere, most szedünk dinnyét.

Ott vót a dinnyeföld a hodály mellett, alig mentünk húsz lépést, már vót dinnye. Behordtunk vagy tízet, úgy eszegettük megfele.

Nem vette észre senki.

Akkor kezdtem én egy kicsit emberkedni, meg ügyelni arra, hogy élnek mások, addig csak olyan gyerek vótam, aki nem ügyelt semmire, csak élt, mint a kiskutya az udvaron.

Mer én a magam akaratjábul mentem el ostorosnak. A testvérem, Gedeon, Pestre ment inasnak. Vót Pesten egy nagybácsink, Bálint bátyám, hogy ő viteti fel. Még Gedeon otthon vót, jön egy reggel a Salánky tiszttartója, és híjta őtet, hogy menjen hozzá ostorosnak. Mondja, hogy nem megy, mert Pestre készül inasnak. Én meg kidugtam a fejem a dunnából, és kiáltottam, hogy elmegyek én.

Így vett fel nagy nevetve, mert vékony gyerek vótam, mint a nád, és azt mondta, merek-e menni, elfúj a szél.

– Nem fúj engem.

Így megegyeztünk, hogy András-napkor telik le az idő, de ha a hó hamarább leesik, akkor hamarább, hóeséskor.

Néha kijött a mezőre az öreg sánta tekintetes úr, Salánky Sámuel. A nagyságos urat, Salánky Arvédet csak úgy gondoltuk mink, mint az Istent, akit sose lehet látni. Főispán vót Nagyszőlősön, ott is lakott, csak az ő nevébe parancsolt ott mindenki. De ez a sánta tekintetes úr megmutatta magát.

Vót neki egy öreg vak lova, maga hozta ki a ménesbe.

– Fiam – mondta –, vigyázz a lóra, hozok neked barackot.

Mindig ígért, de sose hozott semmit. Én meg csak vigyáztam a lóra. Egyszer jön kifelé, megint mondja:

– Fiam, vigyázz a lóra, hozok barackot.

Avval megy el. Én meg mán haragudtam rá, hogy mindig csak ígéri, de sose adja, és mikor már jól elment, a botommal jól fejbe vágtam a vak lovat. A meg leesett. Megijedtem, de nem lett semmi baja, csak elszédült. Állogattam én felfele a lovat, felnézett a vak szemével, olyan szomorúan nézett, hogy nagyon megsajnáltam. Sose ütöttem meg többet. Azt a pozdorjára való öreg Salánkyt kellett vóna főbe ütni, sose bántom azóta a lovat. Nem tudok ráütni, meg nem is szeretem, mert mindig sajnálom, hogy húzni kell neki a nagy sárban.

De a tekintetes úr, mintha csak megérezte vóna, hogy baj van a lóval, jön visszafelé, látja, hogy állítgatom, bajoskodok vele. Nem tudta, mi lett, azt mondja:

– Jaj, fiam, vigyázz a lóra, nagyon érzékeny.

Azt elhiszem, nagyon megérezte a görcsös botomat. Olyan nagy somfabot vót, amit az istállóba kaptam, hogy avval kell járni a ló után, a vót a csikós, az a bot. Vót a nyakamba karikás ostor is, de csak a bot vót a mester.

Azt mondja a tekintetes úr:

– Hogy híjnak téged, fiam?

Nagyon sajnáltam, hogy visszajött, és féltem, hogy megtapogatja a ló fejit, és megnézi az ütést.

– Joó György – mondom –, szolgálatára.

– Joó György – azt mondja a tekintetes úr –, csak nem annak a Joó Jánosnak vagy a fia, aki most halt meg egypár éve?... Tudod-e, ki vót az a Joó Mátyás, aki nagyapád vót. Hat szeksziós födje vót. Még megéred, hogy a nemes világ visszajön, a kézimunkásnak meg nem lesz napérő kenyere se.

Hát nem így van? Má az urak kezébe van minden megint. Nincs már a munkásnak napérő kenyere se, mert mikor a télen a munkásokat hajtották ki ínségmunkára, sokan vótak, akiknek egy darab kenyere se vót a tarisznyába. Pedig három napig olyan hideg vót, nappal húsz fok, éccaka meg harminc fok. A vármegye hozatott Szabolcsból burgonyát, három vagont, azt osztogatták ki hat fillérjével. Az anyák meg jártak a paphoz, tanítóhoz, hogy harminc fillért kérjenek kőcsön, hogy öt kiló krumplit tudjanak venni a családoknak.

– Tudod-e, hogy a nagyapádnak hat ökre vót, meg négy lova. Tudod-e, édes fiam, hogy a nagyapád meg az apád, mikor ez még legény vót, ősszel felállottak az ágyásra, tavasszal szálltak le róla. Kerestek is mindennap három-négy véka életet, azonfejül, hogy ők fizették a villást, meg aki szórt, mégis maradt nekik annyi, mindennap.

Mondom a tekintetes úrnak:

– Tekintetes úr, mikor én még kisfiú voltam, még kis iskolába se jártam, vót a mi kertünkbe hátul egy gödör. Arra is emlékszek, hogy én abba a gödörbe eccer beleestem. Tavasszal, mikor a békák kuruttyolni kezdenek. Kimentünk a kertbe, és hajigáltuk a békákat, és úgy beleestem, hogy alig tudtak kihúzni. Nem mertem hazamenni, mert féltem, és a kazal alá bújtam, míg meg nem száradtam. Nem lett semmi bajom, de édesanyám belefektetett az ágyba, és három napig ott kellett lenni. Akkor édesapám odaült mellém, és elmesélte, amit most a tekintetes úr mondott. Mikor ők ott nyomtattak Salánky Farkas úrnál, odajött Salánky Farkas úr, és azt mondta:

– Kösse be a ló száját.

Mert négy lóval nyomtattak, és egy véka búzát kaptak a lovak abraknak, mert nem lehetett soká kiállani a munkából, csak abrakot kaptak nappal a lovak, s akkor tovább dógoztak. Hát a ló meg bele-beleharapott a búzába a lába alatt, egy jó csomót felkapott, és tovább ment, azért mondta Salánky Farkas úr édesapámnak, hogy kösse be a ló száját. De édesapám akkor rögtön lehajtotta a lovakat az ágyásról, és ment hazafelé.

Utána kiáltott Salánky Farkas úr, hogy:

– Hová megy?

– Látta azt már a tekintetes úr, hogy a munkás, aki dógozik, ne egyék?

– Nem láttam, fiam.

– Hát a ló is eszik.

Így híjta osztán vissza, mert abba az időbe még nem vót gép, de még ló is sok helyen nem vót, csak ökörrel dógoztak. Így hallottam édesapámtól.

Azt mondja az öreg tekintetes úr:

– Szájas gyerek vagy te, de apádnak a kezén elment minden főd, amit az apjáról kapott. Ha bekötötte vóna a száját, akkor ma is megvóna a födje. De a maga száját se kötötte be. Lement a hat szeksziósfőd a gégéjén.

Nem tudtam mit mondani, hanem mikor este hazamentem, mondom édesanyámnak. A meg azt mondja:

– Ó, fiam, nem apád gégéjén ment le a főd, hanem azon, hogy Salánky Farkas úr besoroztatta apádat katonának; hat esztendeig vót oda, azalatt meg meghalt a nagyapátok, és asszonykézen úgy ment el a főd, mint ahogy elolvad a jég. Mert a jég azért olvad el, mert süti a nap, a fődeket meg Pereszlényi vette meg ócsón. Az a Pereszlényi, akit a Salánkyak istápoltak fel, annak a nyolcvan hold földjéből a nagyobbik rész a te apádéból került ki. De még most is éhes, még most sincs jóllakva. Most is csak azon dógozik, hogy ami rám maradt szegény apádról, a negyedfél köblös erdőt megkaparintsa.

Mert akkor folyt a per az édesanyám ellen a vagyonért.

Így osztán nem hozott nekem többet barackot ezután se Salánky Sámuel tekintetes úr, de nem is kellett nekem az ő barackja. Vót gyümölcs elég. Vót egy körtvélyfa, amerre a ménes járt, de sokat megmásztuk. Jó körték termettek rajta.

Nekem édesanyám tarisznyázott mindennap. Vittem ki kenyeret, hagymát. Néha szalonnát, néha ételt szilkébe.

Eccer eszem a szalonnát kenyérrel, odajön egy ember, cselédember vót az uradalomba, Gógán Mihály. Leül mellém, és nézi, hogy eszem.

Azt mondja:

– Fiam, adjál egy kis kenyeret.

Mondom neki:

– Nekem is kicsi van.

– Hát pedig látod, én negyvenéves ember vagyok, de három hete nem ettem kenyeret.

Én meg nem akartam adni, mert édesanyám megmondta, hogy a kenyérre vigyázzak, abból senkinek se adjak.

Azt mondja az ember:

– Meg nem is magamnak kérem, hanem a Juliska jányomnak. Sajnálom szegény gyereket, hogy nem harap kenyeret.

Avval úgy odatette az ujjait a gégájához és elkezdett rajta citerázni. Úgy kiverte a taktust a gégáján, hogy elbámultam.

Arra odaadtam neki, ami kenyerem még vót, ő meg betette a tarisznyájába; és azt mondta:

– Gyere el eccer nálunk, ott lakunk az alsó cselédházba, a ganénál.

Hát én el is mentem egyszer, csakugyan ott laktak. Sok pujája vót, de Juliska vót a legnagyobb. Nagyon szép kisjány vót. Mondja nekem:

– Te küldtél kenyeret nekem?

– Én. De nem küldtem, mert nem tudtam, hogy a világon vagy, hanem édesapád elkérte.

Juliska osztán nagyon megszeretett. Libát őrzött a tanya megett a páston, ott játszogattunk. Ha osztán lehetett, mindig úgy igyekeztem terelni a lovakat, hogy arra forduljanak, és olyankor én is leültem Juliskával a libák mellett, és ott henteregtünk.

Abba az időbe még nagyon szegényesen éltek az ilyen cselédemberek. Nem vót nekik semmi, csak az a kis komenció, annak jó vót, akinek már két-három fia dógozott, mert az is megkapta a komenciót, de akinek még apró vót a gyereke, az sokat éhezett, mert olyan kicsi vót a komenció, hogy ha elsején megkapták, már két hét múlva nem vót belőle semmi. Láttam eccer, mikor Juliska anyja sütötte a kenyeret, és tököt tett bele. Főtt tököt. Kérdeztem, minek teszi bele. Azt mondta, jobb ízű, jobban szeretik a gyerekek, hogy édes. Pedig nem azért tette bele, hanem pótolta, mert kevés volt a liszt.

Két család lakott egy-egy szobába. Két béres az első végbe és a másik végbe is. Krétával húztak a földön egy vonást, és mindenik asszony úgy sepert, hogy a világért se ment vóna tovább a seprűje, csak a vonásig. Egyszer ott vagyok Juliskával bent a házba, mert esett az eső, bejön a másik családnak a suttyó legényfia, és átlépett véletlenségből a vonáson.

– Ne gyere be a házba – kiáltott Juliska –, ne gyere be a házunkba!

Még olyat addig nem láttam. A pitvarba meg ott vót a konyha. Olyan nagy szabad tűzhely vót, de nem vót semmi kéménye. Úgy ment a füst, ahogy akart a palláson. Minden tűzhelyen két család asszonya főzött, de mindig veszekedtek. Egy tűznél kellett nekik főzni cserépfazokba, és mindig kiabáltak egymásra, hogy most kinek kell tenni a tűzre.

Jó kis hejes gyerek vót mán a Juliska, nálam idősebb is egy kicsit, elmondtam neki, hogy mit beszéltem a sánta Salánkyval.

Azt mondja:

– Ezek most is bekötik a ló száját meg az emberekét is, de majd meglátod, hogy tönkremegy azért az egész uradalom, máris tőlük vette Savarc a tagját. Nem soká megy az uraság.

Okos gyerek vót nagyon; de sokat fogdolóztunk, csókolóztunk; megtanítottam mindenre, amit tavaly Mártától tanultam, de azért ő még újra is tudott tanítani.

Én osztán akkor ennek hordtam mindent, amit szedtem. Körtét, almát, vackort, ami jött. Mártácskát bizony elfelejtettem, mert nem vót időm utána járni, hogy pitymallatkor kellett menni a mezőre, és azután setétben értem haza. Mikor mehettem vóna utána? Meg el is untam a sok verést, mert a tanító nem akart leszokni arról, hogy ha meglátott, meg ne üssön.

Mikor az aratás megvót, akkor engem a járgányhoz fogtak. Két lovat hajtottam a járgányba egész nap. Ezek bizony nem faltak bele a búzába, mert messze vót a búza, a lábuk alatt nem vót más, csak a por, amit ők locsoltak el.

Ott is sok mindenféle történt velem. Egyszer az ostorom beleakadt, mikor csapkodtam vele, a járgány rúdjába, a meg kikapta a kezemből, rácsavarodott, nem vót ostor.

Meg akartak verni, én meg elszaladtam. Azt mondtam:

– Ha megver, tudja meg, hogy nem jövök többet.

Nem bántott aztán a botos ispán, mert szüksége vót rám.

Vót ott egy fiú velem, Nádor István, annak meg a vót a szokása, hogy megfogta az egeret, és beleeresztette a hatos kerék közé. A meg csak felkunkorodott, vége vót. De tele lett a vágás, haragudott a gazda, mindig szidta. A meg csak dugdosta loppal tovább is az egeret a hatos kerék alá, a meg eccer odakapta az ujját. Levágta neki három ujját, de majdnem leszedte az egész karját, a vót a szerencse, hogy az étető észrevette, hamar belevágott egy kévét a dobba, akkor az a szíjat levetette, így a hatos kerék megcsendesedett, a gép megállott, de mán akkor három ujja odavót. De azért nagyon derék ember lett, úgy tudott vadászni, hogy csuda. Most Farkasfalván van Szebenyi nagyságos úrnál, inas. Mán ez a Szebenyi is megbukott. Még megvan, de úgy van mán, mint a vízen a buborék, most hallottam, mikor a vonaton jöttem, hogy Szebenyinek sincsen mán semmije.

Ott a Tolnay tekintetes úr, annak sincs semmije. Ott vót a Pereszlényi-birtok, az is zsidókézen van. Tenkremennek mind a birtokosok, pedig mán annál jobban nem lehet elhúzni a szegény cselédségtől, mint ahogy űk tették. Azt mondják most is, hogy leépítenek; akkor csak úgy mondták, hogy: nem adnak. Bekötötték a ló száját, aki pedig ezt nem tette meg nekik szó nélkül, azt elküldték hat esztendőre katonának, azalatt meg kifordították a vagyonábul. Mit érnek vele, most ők fordulnak ki mind, mind.

Harmincöt forint volt a cselédbér, negyven forint egy évre. Tíz kiló só, két véka főzelék, lecsapva, két öl fa és tíz köböl élet, még annak is nagyobb felébe azt a sivatag gabonát mérték. Tessék ebből megélni kilenc-tíztagú családdal. Igaz, vót 1200 öl kukoricafőd, megszántva, bevetve, nekik csak kapálni, törni kellett, haza is szállították, mert nekik nem vót semmi marhájuk.

De én akkor ezt nem így láttam. Én fél komenciót kaptam, büszke vótam, hogy tizenhat forintot adtak egy évre, meg hat kiló sót, hat mázsa életet, abból négy mázsa vót a rozs, két mázsa tiszta búza.

Mikor édesanyám megkapta a búzakomenciómat, vett nekem is fejér gubát, akkor még a vót a divat. Mán ősszel abban jártam ki nagy büszkén a mezőre. Abba aludtam akkor is, mikor egy napon felébredek a fejér gubába, nézem mi van itt. Fejér vót az egész világ.

Leesett a hó.

Hű, de örültem. Vége az esztendőnek. Egy héttel András-nap előtt. Szabadultam. Bizony.

Kérdezgették, akarok-e jövőre megmaradni. Nem akarok én. Nem megyek én többet Salánky Arvéd úrhoz, mert még nekem is bekötik a szám.

NEGYEDIK BESZÉLGETÉS
arról, hogy kezd emberkedni a kis ember

Azt mondja nekem tavasszal egy ifjú, Füles Gyuri:

– Te, gyere menjünk Beregszászba kapálni, szép pénzt lehet keresni.

Mondom édesanyámnak.

– Ó, fiam, ne vedd a világot a nyakadba, van neked miből élni.

Nem szóltam semmit, láttam, nem szereti. Vasárnap este vót. Nekem nagyon fúrta az ódalamat, hogy elmenjek. Hónap hétfő, ha reggel nem megyek, egész héten itthon maradok. Már nagyon szépen pirult a föld színe, jól lehetett a fődbe dógozni tavaszmunkát.

Gondoltam, én nem maradok itthon édesanyám nyakára. Tavaly már komencióm vót, hozzászoktam a keresethez. Hát az idén nem hozok semmit a házhoz?... Nagyon hiányzott nekem, hogy nem fizették minden elsején a fizetésemet, mert tavaly, mikor ostoros vótam, vót nekem tizenhat forint fizetésem egy évre, azután hat köböl élet, abból két köböl búza volt, négy köböl rozs. Vót másfél véka paszuj. Meg egy félhold föld, amit édesanyám kapált be. Nekem az akkor nagyon szép fizetés vót, ennyit én mán minden esztendőbe meg akartam keresni.

Szóval én nem okoskodtam édesanyámmal, hogy így meg úgy, mert már én akkor is éreztem, hogy asszonyokkal nem kell sokat beszélni, hanem meg kell csinálni, amit az ember akar. Én hát szép csendesen kitettem egy kapát az eresz alá, kérdi édesanyám, minek van ott az a kapa. Mert szemes vót, észrevette szegény.

– Megyek reggel az erdőre kapálni.

– Ó, fiam, sár van még, hogy mennél egyedül kapálni.

– De csak adjon édesanyám kenyeret, én elmegyek.

– Nem adok én, meg nincs is itthon, reggel megyek Fitos Bálintékhoz dógozni, ott majd kapok. Te meg csak etesd meg a tehenet, délre hozok haza neked. Az étel megvan, hát ellehetsz.

Jól van, ha nem ad, hát nem ad. Tudtam, hogy van kenyere, csak eldugta.

Hajnal előtt felébredek, leszállok az ágyról, felöltözök csendesen, csizmát húzok.

– Hová mécc?

– Csak kimegyek, a tehénnek adok.

Kimentem. Adtam a tehénnek. Avval a vállamra vettem a kapát, s megyek.

Ki az utcára. De nincs kenyerem, hogy menjek el olyan nagy fődre. Sose vótam én Beregszászba, tudtam, hogy oda vonaton szokás menni, de pénzem nem vót.

Megyek Files Gyuriér, az utcán rám szól Paládi Józsiné, Julcsa néném, hogy hova megyek.

– Kapálni, de nincs kenyerem.

– Adok én neked egy kis kukoricakenyeret.

– Jó lesz a.

Elmegyek vele, azt mondja:

– Vágjál egy kis fát!

Jól van, hamar összecsaptam neki egy csomó ágat, rőzsét, akkor csakugyan adott egy kis kukoricakenyeret, de rosszul vót sütve, csak úgy szétomlott, mikor a tarisznyámba tettem. Úgy kellett becsavarni a kenyérruhába, mint a lisztet. No, szép kenyeret süt ez is.

Mentem osztán Files Gyuriér.

– Kejj fel.

A még akkor is aludt.

Felkél. Betarisznyáz neki az anyja, veszi a kapát, elmegyünk.

Hát mentünk gyalog. Déltájon vót, mikor odaértünk. Beregszászba.

Ahogy megyünk az utcán, meglát egy gazdaember.

– Jöttök-e dógozni?

Én meg ráfelelek nagy hegyesen:

– Elmegyek, bácsi, de mit fizet?

– Hatvan krajcárt.

Jó napszám. Otthon ötvenet adnak. Jól van.

Szúrókát szedtünk a búzába. Nem kéméltem a kezemet, dógoztam szorgalmasan. A gazda meg megszeretett, má délbe adott egy darab szalonnát sütni. Úgy csorgattam a szalonna zsírját a Julcsa néném kukoricakenyerére.

Este hazamegyünk a házához.

Ott vót az istálló, nézem, a tehénnek még nem adott enni senki, mert beteges vót a felesége. Odamentem, adtam neki.

Jön a gazda. Nem is gondoltam. Látja, hogy széna van a tehén előtt.

– Adtál neki?... No hát én meg vacsorát adok neked.

Így egész héten csak nézett engem, és kérdezősködött. Elmondtam, hogy tavaly Salánkynál vótam ostoros, komenciós meg minden.

Mikor szombaton vagyunk, azt mondja:

– Nem jönnél el nevelőfiamnak?

Én meg gyerekésszel nem tudtam, milyen jó lenne az nekem. Vót a gazdának vagy huszonöt hold födje, és egy csepp gyereke se vót.