Tormay Cécile

A művészet földjén

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

A SZENTHÁZ

A MALATESTÁK VÁROSA

MEGHALT A DICSŐSÉG

EGY LOVAGVÁR FERRARÁBAN

A SZENTHÁZ

A TENGEREN

Egy holdas nyári éjtszakán magányosan virrasztottam a hajó fedélzetén. Alattam ezüstösen ringott Homeros tengere. Hullámai fáradhatatlanul szeretkeztek egymással s játékukban talán az Oceános antik istenei ölelkeztek, a víz méla locsogásába talán az ő zokogó daluk vegyült... Mert csakugyan, mintha halkan, elfojtottan zokogott volna a tenger.

A teli hold levilágított reám s én elaludtam. És oly szépet álmodtam azon az éjtszakán Itáliáról.

Mire pedig megvirradt, valósággá lett mindaz, amit álmodtam: a távol hullámok játékában, mint a mesék csillogó gyöngyfűzére, úszott a fehér olasz part.

A gyöngysorból immár halmok, völgyek lettek: az a föld, melyen hajdan a világ trónja állt. Római császárok ültek e trónuson s az ő kezükben lett a hatalom oly végtelenné, hogy már-már isteneknek képzelték magukat ezek a halandó emberek... Pulvis et umbra sumus... Még a trónok talapzata is a sír s ma már csak az tátong a régi dicsőség helyén. Egy virággal ékes sír, melyben a világ legnagyobb gondolatai porladoznak az elmúlt óriásokkal.

Őket fogjuk utunkban felkeresni: a halottakhoz megyünk. És szűnjenek meg számunkra létezni az élők addig, amíg az ő birodalmukban... a multak emlékei között bolyongunk.

ANCONA

Már beértünk az anconai öbölbe. A hegyoldalakon nyújtózik el a város s kikötőjének láttára a régi amphitheátrumok jutottak eszembe. Ennek is megvannak a maga vadállatai: azok a szilaj hullámok, melyek viharkor betörnek áldozatokért s kiragadják a szegény kis halász-sajkákat a beláthatatlan tengerre.

A tolongó, lármázó tömeg áradata elkapott s tehetetlenül sodort előre az öreg Ancona kanyargó utcáin. A házak szürkék, piszkosak s egymás fölé ágaskodva pillantanak ki a tengerre. A római révgát végében Traianus császár fehér diadalíve rajzolódik bele a kék égbe, a Monte Guasco szelíd halmán pedig Olaszország egyik legrégibb temploma, a San-Ciriaco könyököl karcsú oszlopaival két vörös márvány oroszlánra. Fejét, azt a csudás tizenkétszögű kupolát, belemeríti a boltozatba s így mereng el a nagy időkön, melyek tovaszálltak felette.

Nagyon régi ez a dóm, valamikor Vénustemplom volt, melyről már Catullus megemlékezett. Belsejében tíz klasszikusan szép oszlop még abból a korból való, mikor illatos rózsafűzérek lengtek a templomok csarnokában s holdas nyári éjtszakákon szent hetairák himnusai dicsérték a szerelem pogány istenasszonyát.

...Anconát még a dóriai görögök alapították. S ezért nevezték el Dorica Anconának. Azután átvonult itt a római világhatalom orkánja, a barbár gótok áradata, s végre is, sok hányatás, küzdelem után Gonzaga VII. Kelemennek, a Medici pápának ejtette bíboros ölébe. Jártak itt Napoleon cifra marsalljai, a gyűlölt osztrák generálisok, a pápák katonái és azután, mint Itáliában mindenütt, háromszínű lobogóikkal Garibaldi vitézei.

Miként a multban, ma is országútja még ez a város a föld népeinek. Kalmárok, utazók, zarándokok vándorolnak át rajta hajnaltól-napestig, ki zajjal, ki csendesen. De azért mégis meghallani, hogy milyen különböző nyelven beszélnek, meglátni, milyen különböző az arcuk, alakjuk, fajuk. És ez az oka, hogy Anconáról egységes képet alkotni nem tudunk magunknak.

Az ilyen átjáró-városok nem is érdekelnek bennünket, a sok turista nagyon láthatóan törölte le varázsukat...

Sietnünk kell, hogy elérjük a vonatot, mely majd kivisz a századok legendás búcsúhelyére, Loretóba. El akarunk zarándokolni mi is a fekete Madonnához, akiről azt mondják, oly csodákat művel, mint aminőket maga az Isten sem cselekszik.

Egy kis játékvonatnak, nagy gyerekek tréfájának tetszett nekem ez az olasz vasút, mely egyik virágoskertből a másikba szaladt velünk.

A kék ég és a fehér föld közé beékelve, mint ezüstpénzeket termő erdőcskék tűntek tova az olajfaligetek. Egy-egy ciprus pogány levegőt árasztott maga körül; a szőlőtőkék telve fürtökkel, a fák gyümölccsel. Az út mentén nevetgélő emberek ácsorogtak; senkit sem láttam dolgozni... mintha magától teremne itt a föld! Lányok, ifjak szerelmesen néztek egymás szemébe...

Ekkor tűnt fel ott a hegyen a loretói székesegyház. Babérfa-ligetek közül emelkedik ki, tőlük is nyerte a nevét: Lauretum... Loreto.

LORETO

A zarándokok városa Loreto, ők építették, az ő kedvükért épült egy kicsiny házacska körül, melyről immár századok óta hiszik az emberek, hogy, a Szűzanya názáreti kunyhója volt. Hiszik, hogy miként az egyik fölírás mosdja: „Itt jött e világra a legszentebb Isten anyja, itt üdvözölte őt az angyal és itt vett testet Isten örök Igéje..."

S mintha a hit valóságot csinált volna e csodálatos legendából, még a kételkedők is tisztelettel szólanak a Santa Casa-ról, mely a Szent Szűznek legelső temploma volt.

Felérünk végre a meredek hegyi úton a városba, mely II. Julius pápa idejében kapta meg mai, erődítményre emlékeztető kinézését. A tengeri rablók támadásai ellen védelmezték e bástyák és tornyok a szent ereklyét és mind a kincseket, melyeket jámbor zarándokok itt összehordtak...

Éppen azon a keskeny utcán haladunk előre, mely a Székesegyházhoz vezet. Telisdedtele van ez a sikátor bódékkal, ahol rózsafüzéreket, szentképeket, szobrocskákat árulnak...

A házak kapuiban szép olasz asszonyok üldögélnek s mialatt dalolva pillantgatnak az elmenőkre, anélkül, hogy munkájukra néznének, sebesen fűzik egymáshoz a gyöngyszemeket, melyekből olvasók lesznek s melyeken majd áhítattal morzsolják le holnap a zarándokok imáikat.

A bódékból kikiáltanak a kereskedők, nagy hangon hívják a vevőket és sajátmaguk alkusznak az árból, amit holmijukért kértek...

Megállok egy percre, rögtön körülvesznek a lármázó boltosok, húznak, csalogatnak üzleteikbe. Egy csomó koldus is szalad felém s csonka kezüket, hiányzó szemüket mutogatva, ők is vásárt csapnak körülöttem: vásárra viszik a nyomorúságukat. Soha ennyi kéregetőt nem láttam egy helyen, soha ilyen kiabálást a pénzért nem hallottam! És alig, húsz lépésnyire a Santa Casától történik mindez. A jeruzsálemi templom jutott eszembe... és a gondolatnak oly rövid az út onnan Nazaretig, addig a kis városig, melyből a Szent Ház, Loreto egész gazdagsága, ide jutott.

Abban a nevezetes bullában, melyben II. Julius pápa a Szent Házról megemlékezik, ezen szavakat találjuk: „Ut pie creditur et fama est..." E szavakkal kezdem el hát én is a legendát:

„Amint kegyesen hiszik és amint híre jár," e kunyhó a nazareti Mária háza volt egykoron, melyet nagy Konstantin szülőanyja, Ilona császárné zarándokútja óta, ájtatos tiszteletben tartottak Palesztinában. Azon bazilika mélyében állt, melyet tulajdon maga a jámbor császárné emeltetett föléje. De a szaracénusok fertelmes háborúskodásai alatt rombadőlt a bazilika s a szent ereklye védtelenné vált az ádáz pogányokkal szemben. Történt pedig, hogy az Úr 1291-ik esztendejében, mikoron is IV. Miklós pápa uralkodása boldogítá a föld népeit, csodálatos módon szárnyaikra emelék égi angyalok a Szent Házat, elvivék túl a tengerekre és ott tevék le a partra, hol ma Tersatto és Fiúme vagyon. Miután pedig három év folyásában kipihenték volna fáradalmaikat, egy holdas nyári éjtszakán ismét útra keltek a szent kunyhóval s átszálltak véle a túlsó partra, a loretoi babérligetekbe, hogy így Isten akarata szerint jézus Szűzanyjának hajléka megmentessék az igazhívő késő koroknak... "

Ez a legenda, mely percről-percre nő s mely idevonzza a hívok százezreit. Jártak itt királyok, költők, szentek, pápák és koldusok.

Öt évvel a lepantói győzelem után Loretóba jött el meggyónni bűneit a szerencsétlen Don Juan d'Austria. Ebben a Székesegyházban bolyongott az őrültség előérzetével Torquato Tasso, e helyt nyert gyógyulást Borgia Szent Ferenc s a Santa Casa előtt kiáltott fel lelkesen szalézi Szent Ferenc: „Ez hát a te hajlékod, ó, örök király szép menyasszonya!... "

És járt a loretói fellegvárban diadalainak hajnalán a fiatal Napoleon is. VII. Pius, a meghurcolt aggastyán pedig ide jött el imádkozni, miután a francia fogságból visszatért.

Pár évvel később a Martai-Ferretti gróf, akit a nehézkór gátolt meg abban, hogy pappá legyen, e fekete Madonna előtt gyógyult ki betegségéből. Mikor azután, a pápai hatalomra oly végzetes IX. Pius néven, elnyerte a tiarát, Loretóba küldte püspöki gyűrűjét és keresztjét. S talán a loretói Boldogasszony iránti hálája indította őt arra, hogy 1854-ben kihirdesse Mária szeplőtelen fogantatásának dogmáját.

Szűzanya Mária!... Mögöttünk Bramante gondolata, a szép Palazzo Apostolico, előttünk a nagy Székesegyház, körülöttünk az egész város, mindez a te dicsőségedre épült. És évenként százezernél több zarándok a te oltalmadért jön ide fohászkodni... Most is csak úgy özönlik be templomodba a nép és áradata elér engem is, – amint oda támaszkodom V. Sixtus pápa bronzszobrának talapzatához – s besodor magával a kitárt kapun.

Megállok egy pillanatra... Felettem tornyosodik az óriási templom, Giuliano da Sangallo rengeteg kupolája alatt pedig, ott a szentély ezer gyertyafénytől ragyogó mélyében, ott áll márványruhájában a Santa Casa...

II. Pál pápa kezdte el az újabb, a réginél hatalmasabb Székesegyház építtetését s az őt követő pápák mindegyike lerótta adóját a Szent Ház fölé emelt dóm építésénél. Nőtt, emelkedett a loretói templom s belsejében immár túlszerénynek látszott a téglakunyhó, melyet a hit a nazareti Szűz hajlékának nevezett. A szegénységnek ez a jelképe meghazudtolta a nehéz csillogó pompát... nem illett többé a keretbe. Befödték hát a kunyhót fehér carrarai márvánnyal, melyet Bramante nagyszabású tervei szerint Andrea Sansovino és követői faragtak ki mesteri domborművekké.

Girolamo Lombardo nehéz bronzkapuja megnyílik s belépek végre a Szent Házba... Valósággal elkáprázik a szemem a sok fénytől, ragyogástól; annyi itt az arany, a drágaság... Az oltár előtt egy pap misézik gazdag ornátusban, körülöttem térdelve mormolja imádságát a nép. Itt, de mióta Loretóban vagyok, csak itt látok való ájtatosságot. A szegény, földön kúszó zarándokok még csak fel sem merik emelni szemüket a fekete Madonnához, aki majd leroskad a drágakövek súlya alatt, melyek tündökölve égnek a gyertyák, örökmécsek lobogó világában... Tömjénfüst száll fel hozzá az oltárról; egy pillanatra illatos ködfelhőbe vész a szent szobor, csak a fején és kit karjában tart, a gyermek Jézus homlokán látom ragyogni a nehéz aranykoronákat... A naiv hit még messze századokból vette át a királyoktól e földi ékességet, mely oly kicsinynek, hiúnak látszik a Megváltó és a Szűzanya szobrának fején...

Elgondolkoztam: korona van a fején!... Vajjon miért?... Régen bizonnyal ezzel akarta őt a nép megkülönböztetni a többi szentektől, kik a mennyek birodalmát lakják; gazdagabbá, ragyogóbbá kívánta tenni királyainál, önmagánál, mert együgyűségében csak így tudta elképzelni azt, akihez imádkozik...

...A misének vége van, keresztet vetve indul meg a hívő nép, néhányan térdenállva kúsznak kifelé. Én megyek a tömeggel s azután betérünk a Santa Casa másik kapuján egy kis kápolnába, mely az oltár mögött, közvetlen a Madonna lába alatt van. Itt ragyog az arany meg ezüstmécsek százaitól a mennyezet; a simára csókolt falak fénylenek, a fogadalmi képek, kicsiny ezüstszívek, karok, lábacskák megszámlálhatatlan sokasága csillog.

És a loretói Madonna!... A drágakövek, melyek amott, messzebbről nézve színes, szikrázó ruhává folytak össze, most külön-külön meglátszanak. A szobor fekete nyakán egy százezreket érő gyöngysor függ, keblére gyűrűk, diadémok, karperecek vannak erősítve melyek váltakozva fedik be hosszú, alól kiszélesedő selyemköntösét.

Egy szerzetes most aranytálat vesz elő egy kis szekrénykéből. A tömeg megmozdul, mindenki hozzátörekszik s rózsafuzéreket, szentképeket, gyűrűket, ékszereket raknak az edénybe, mely felett sietve vet keresztet a pap. Elhaladunk a kórus mellett, melyben papok és szerzetesek imádkoztak.

Egy percre megálltam a kis Sagrestia della Cura előtt, melynek mennyezetét és falait Luca Signorelli festette be ifjú korában, hatalmas, életerős alakjaival. A genie ébredő alkotóereje lüktet át a cifra condottierek, nagyszakállas szentek formáin; a jövendő anatómus aktusai tűnnek föl itt is, ott is... Igaz a Luca Signorelli művészete s talán éppen azért hatott reám annyira ebben a templomban.

Amott, az egyik oltár mögött, a félhomályban megsejtem azt a freskót, mely Frangepán Miklóst ábrázolja, ki Tersattóban, azon a helyen, ahol a Santa Casával az angyalok megpihentek, templomot építtetett.

Megnézzük még a Székesegyház huszonegy kápolnáját?... Vagy inkább pillantsunk be egy percre a fekete Madonna kincstárába, a régi sekrestyébe. Itt is ugyanaz a fény, pompa, mint a Szent Házban és ki hinné, hogy mindez csak maradványa annak, ami hajdan volt. Hogy egyes adományok értékéről fogalmunk lehessen, emlékezzünk meg arról, melyet XIII. Lajos francia király fiának, XIV. Lajosnak születése alkalmából ide küldött. Egy ezüst párnán térdelő, 24 fontos aranygyermek szobra ez, melyet egy 300 fontos ezüst angyal tart emelve.

Az egész világ főnemessége, minden katolikus birodalom királya elhozta ide ajándékait. Gyémántok, gyöngyök, kelyhek, koronák és ki tudná elsorolni, mennyi drágaság van itt felhalmozva. Pedig Napoleon katonái 1798-ban e kincseknek jó részét elvitték Párisba és magukkal hurcolták a fekete Madonnát is. Csak évek multán, az első konzultól tudta VII. Pius pápa a szent szobor visszahozatalát kieszközölni. Örömmámorban úszott Loreto s a Szűz Mária diadalmasan vonult be a Székesegyházba, hogy elfoglalja régi helyét. Azóta itt áll aranyköntösében örökös tömjénfüst, hozsannák közepette... Naponta száznál több pap és szerzetes szolgálja, ezernél több hivő kúszik fel hozzá a kitérdelt márványlépcsőn.

Igazhívő, ájtatos zarándokok imádkozzátok el imáitokat ti is egy csendes sarokban és azután menjetek tovább és vigyétek magatokkal vallásotok virágát, melynek, miként a való virágoknak, ha egyszer megtépte a szellő szirmait, nem virrad több hajnal...

A MALATESTÁK VÁROSA

FRANCESCA ÉS PAOLO

Felhallatszik a tenger mormoló zaja... a szellő száll ide vele s útitársnak magával hozza a magnoliák bódító illatát is. Illatos zene leng a fuvallatban... Ott a dombtetőn búsan inganak a ciprusok s lenn a síkon ezüstösen rezegnek az olajfák levelei.

Különben nyugodt a táj. A nyári nap forróságától ég a föld, a boltozat lángokban áll s mintha még a Mareccia sekély vize is meggyulladt volna a melegtől, csillogva fut el a híres Ponte d'Augusto fehér márványívei alatt, el arra a boldog kék tenger felé.

És arrafelé fordul az én utam is; az a poros, régi országút, a Via Flaminia, melyen Róma felől hosszú századokon át a világtörténelem haladt el az illatos mezők között.