Yung Pueblo

Lehet könnyebb

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Yung Pueblo / Lighter

Harmony Books, an imprint of Random House,
a division of Penguin Random House LLC., USA, 2022

Fordította

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztette

Barsi Nikoletta

Copyright © Diego Perez Lacera, 2022

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2023

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2023

Original book design by Andrea Lau

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 9786156455826

MOBI ISBN 9786156455833

Tartalom

Bevezetés Ismerd meg a történetem

1. fejezet Önszeretet

2. fejezet Gyógyulás

3. fejezet Elengedés

4. fejezet Találd meg a számodra legmegfelelőbb módszert

5. fejezet Emberi szokás kontra emberi természet

6. fejezet Érzelmi érettség

7. fejezet Kapcsolatok

8. fejezet Kihívások a gyógyulás során

9. fejezet A belső változások hatnak a külvilágra

10. fejezet Teremtsünk harmóniát a világban

11. fejezet Egy új korszak

A szerzőről

Válaszd azt az utat, amitől felragyogsz,

azt, amelyikről mélyen legbelül tudod, hogy a helyes választás.

Ne adj teret a kétségeknek,

járjon át a bátorság,

ne azt nézd, mit tartanak „normálisnak”.

Lehet, hogy nem lesz könnyű az út,

de tudod, hogy a legjobb dolgokért tenni kell.

Adjon erőt neked az elhatározásod,

a küldetéstudatod,

a valódi éned.

Az olyan emberek, akik sokat szenvedtek,

és mégis szelíden bánnak másokkal,

nem kapják meg az őket megillető elismerést.

Hősies dolog nem engedni, hogy a veled történtek meghatározzanak,

ha elengeded a keserűséget,

és mindezek ellenére nyitott szívvel élsz,

az hatalmas ajándék a világnak.

Bevezetés

Ismerd meg a történetem

Ahogy ott feküdtem az ajtóban, a félelem és a megbánás könnyeit hullatva, a gondolataim hirtelen kitisztultak, és most először láttam meg, milyen messze kerültem a lehetőségeimtől – hogyan engedtem, hogy a drogok megakadályozzák, hogy szembenézzek a belső szomorúságommal.

Meggondolatlanul, veszélyesen túlhajtottam a testemet és az elmémet, amikor végül túl messzire mentem. Ez 2011 nyarán történt, egy újabb, vakon a menekülésnek és az élvezetek hajszolásának szentelt éjszaka után, amikor az ajtóban találtam magam, és azt hittem, hogy felrobban a szívem. Huszonhárom éves voltam, és meg voltam győződve arról, hogy szívrohamom van. Egyszerre féltem, hogy meghalok, és szégyelltem magam, hogy hagytam magam idáig süllyedni.

Visszagondoltam a tinédzserkoromra, amikor aktivistaként és szervezőként dolgoztam a Boston Youth Organizing Project (BYOP) szervezetben. Emlékeztem, milyen felemelő érzés volt egy olyan csoporttal dolgozni, amely segít másoknak visszaszerezni az erejüket és valódi változást elérni. Hogyan tértem le az utamról?

Kezdetben azt hittem, hogy csak szórakozom, és hogy én irányítok. De akkor már láttam, hogy a bulizással csak azt akartam elkerülni, hogy időt töltsek magammal. Drogokat használtam, hogy elzsibbasszam a fájdalmat és elrejtőzzek. Szomorúság és szorongás volt bennem, ami a figyelmemért kiáltott, de csak elfordulni tudtam tőle. És az a törekvésem, hogy távol tartsam magam az érzelmeimtől, olyan volt, mint egy fal, ami megakadályozta, hogy meglássam, hogyan hatnak a drogok hosszú távon a jóllétemre és az életemre.

Folyamatosan a szüleim bátorsága járt a fejemben, hogy mennyi mindent kellett feláldozniuk, és milyen keményen kellett dolgozniuk azért, hogy nekem, a bátyámnak és a kishúgomnak jobb életet biztosítsanak az Egyesült Államokban. Amikor négyéves voltam, az ecuadori otthonunkból az Egyesült Államokba költöztünk. Az, hogy bevándorlók voltunk, és megpróbáltunk boldogulni az új bostoni otthonunkban, mindnyájunkban nyomot hagyott. Hosszú távon helyes döntés volt ideköltözni, de az első tizenöt évben éreztük a nyomasztó szegénységet. Ez kis híján tönkretett minket. Anyám takarított, apám pedig egy szupermarketben dolgozott. Csoda volt, hogy meg tudtak élni, de ez túl sokszor bizonyult elképesztően küzdelmesnek, ami óriási stressznek tette ki őket. Bár egyszerű életet éltünk, minden luxust nélkülözve egy kis kétszobás lakásban, a pénz mégsem volt elég soha. Ahogy feküdtem az ajtóban, azt gondoltam magamban: „Nem akarok így meghalni. Nem akarok csalódást okozni a szüleimnek. Olyan keményen és önzetlenül dolgoztak, olyan sokat adtak nekem, hogy szörnyű lenne így meghalni. Élnem kell, és a lehető legtöbbet kihoznom abból a lehetőségből, amit kaptam tőlük.”

Körülbelül két órán át csak feküdtem a földön, és nem tudtam megmozdulni, mert éreztem a sokkot, amin a testem keresztülmegy. Imádkoztam és könyörögtem az életemért, miközben a megbánás és a hála között ingadoztam. Bántam, amiért lassan elvesztettem a késztetést, hogy másokat szolgáljak, és amiért nem találtam ki korábban, hogyan kezeljem egészségesen a belső feszültségemet. De hálás voltam a szüleim erejéért és azért, hogy ilyen nehéz körülmények között is képesek voltak gondoskodni rólam és a testvéreimről, az önzetlenségükért és a rendíthetetlen szeretetükért. Legfőképpen pedig hatalmas vonzást éreztem, hogy belekapaszkodjak az életbe és újrakezdjem, hogy a lehető legtöbbet hozhassam ki abból a sok energiából, amit a szüleim abba fektettek, hogy esélyt adjanak nekem egy jobb életre.

A sajnálkozás és a hála közötti ingadozás újra felélesztette az élet lángját a testemben. Néhány óra múlva a szívem már nem vert olyan hevesen, és nem éreztem úgy, hogy a végét járom. Hihetetlenül törékeny és kimerült lettem attól, hogy megpróbáltam az élet birodalmában maradni, ennek ellenére talpra álltam. Egyetlen világos célom volt. Felkaptam az összes magamnak felírt „fájdalomcsillapítót”, ami csak volt, és kidobtam őket. Aznap a szívem mélyén elhatároztam, hogy nem tompítom tovább az érzékeimet, és nekivágok a jobb élet felé vezető hosszú útnak. Többé már nem játszottam az életemmel csak azért, mert féltem az érzelmeimtől. Tudtam, hogy abba kell hagynom a drogozást, és radikálisan őszintének kell lennem magamhoz.

Még nem értettem, hogy mi történik bennem, és miért lettem ilyen rossz szokások rabja, de azt tudtam, hogy az ok részben az volt, hogy hazudtam magamnak a valódi érzéseimmel kapcsolatban. Nem tudtam, hogyan fogom megoldani, de ösztönösen érzetem, hogy a kiút alapja a drasztikus őszinteség, és erősen el kell határoznom magam, hogy abbahagyom az egészségem tönkretételét veszélyes mámorítószerekkel. Arra kell összpontosítanom, hogy új, a testem és az elmém számára egészségesebb szokásokat alakítsak ki.

Nehéz és hosszú volt az egészséghez vezető út, de lassan megindultak a változások. Tudtam, hogy nem lesz könnyű, tudtam, hogy a jó szokások beépítése az életembe olyan érzés lesz, mintha egy ismeretlen világba lépnék be, és tudtam, hogy csak úgy tudom végigcsinálni, ha minden egyes lépést bátran és elszántan teszek meg. De elegem volt a bujkálásból.

Azokban az években, amikor cserbenhagytam magam, az elmémet tagadhatatlanul nehéznek éreztem, és tudtam, hogy találnom kell egy tiszta utat, hogy megkönnyebbüljek. Azzal kezdtem, hogy az életem minden részét megvizsgáltam, és arra összpontosítottam, hogy az ellenkezőjét tegyem annak, ami majdnem a korai halálhoz vezetett, kezdve az olyan ételek fogyasztásától, amelyek fizikailag erősebbé tettek, a testmozgáson át a gondolatmintáimra való őszinte odafigyelésig, még akkor is, ha zűrösek voltak. Elkezdtem megvizsgálni a barátaimhoz és a családomhoz fűződő kapcsolataimat, és megpróbáltam kedvesen és türelmesen viselkedni olyan helyzetekben, melyekben korábban túl sok volt a durvaság és a feszültség.

Detektívként kutakodtam a fejemben, kérdéseket tettem fel, hogy mélyen megvizsgáljam és felfedezzem a problémáim forrását. Valahányszor a kábítószerekhez való menekülés vágya próbált eluralkodni rajtam, befelé fordítottam a figyelmemet, hogy alaposan szemügyre vegyem a feszültséget. Emlékszem, mérhetetlen szomorúságra és félelemre, valamint szeretetre vágyó ürességre bukkantam. Később rájöttem, hogy ezt az űrt csak a saját szeretetem és feltétel nélküli együttérzésem képes betölteni. Nem kaptam azonnal választ minden kérdésemre, és csak akkor ismertem meg szenvedésem valódi gyökerét, amikor meditálni kezdtem. De az az egyszerű dolog, hogy nem féltem mélyen magamba nézni, sok feszültséget oldott fel bennem. Az, hogy egyszerűen elfogadtam, amit találtam, segített abban, hogy újfajta könnyedséget érezzek, még akkor is, amikor a hangulatom rossz volt. Az önmagam előli menekülés sokkal több energiát emésztett fel, mint az, hogy bátorságot gyűjtsek a magány és a csend elfogadásához.

A pozitív szokások kialakításának első éve jelentős változást hozott az életemben. Nem éreztem magam azonnal fantasztikusan, és nem minden nap volt jó nap. A legtöbbet hatalmas küzdelemnek éreztem. Az, hogy szándékosan elmerültem egy ijesztő érzelemben, vagy egy olyan hétköznapi feladat, hogy a hidegben várjak az edzőterembe vezető buszra, nem segített kitartani. Mindent újnak és nehéznek éreztem. Sok hullámvölgy volt ez idő alatt, de a kitartásom nem lankadt. Többé nem jöhetett számításba, hogy visszatérjek korábbi életmódomhoz. Az eleinte lehetetlennek tűnő szokások lassan kezdtek második természetemmé válni. És ahogy telt az idő, egyre többször éreztem magam boldognak, és a szívem kezdett erősebbé válni. Bármilyen viharosak voltak is az érzelmeim, az öröm morzsái véletlenszerűen kezdtek megjelenni. Folytattam a befelé figyelés gyakorlatát, hogy jól megnézzem, mi tör fel bennem, és amint a változások kezdtek összeadódni, észrevettem, hogy a családommal és a barátaimmal való kapcsolatom is javult. A nehéz, stagnáló energetika jól ismert érzése kezdett feloldódni. A gyógyulásom előtt idegennek éreztem magam az elmémben és a szívemben. Fokozatosan elmúlt ez az érzés, és kezdtem otthon érezni magam a saját bőrömben.

Bár az élet már akkor is újnak tűnt, és úgy éreztem, folyamatosan fejlődöm, amikor 2012-ben egy barátom mesélt nekem a vipasszaná meditációról, intuitív módon tudtam, hogy ez olyasmi, amivel foglalkoznom kell, hogy a gyógyulásomat a következő szintre emeljem. A vipasszaná azt jelenti, hogy „úgy látni a dolgokat, ahogyan azok valójában vannak”. Ezek olyan csendes, tíznapos tanfolyamok, amelyek megtanítanak arra, hogyan tisztítsuk meg a tudat alatti elmét önmagunk megfigyelésén keresztül.

A gyógyulásom akkor kezdődött, amikor végre radikálisan őszinte voltam magammal, de a gyógyulás sokkal mélyebb szintjei nyíltak meg, amikor elkezdtem meditálni. Ahogy elmélyültem a meditációban, és évente néhányszor részt vettem az elvonulásokon, nemcsak jobban, hanem szabadabbnak is kezdtem érezni magam. Eltartott egy darabig, amíg képes voltam rendszeresen meditálni otthon, de amikor 2015-ben teljes mértékben elköteleztem magam a napi meditáció mellett, a mentális egészségem pozitív változásai szembeötlők voltak. 2016-ra abbahagytam az alkohol és a marihuána fogyasztását, és mindenféle bódítószertől mentes életet éltem. Úgy éreztem, hogy az előbbi kettő elnehezíti az elmémet, míg a meditáció igyekezett könnyebbé tenni.

A befelé figyelés a meditáció gyakorlásával olyan érzés volt, mint egy bensőséges és személyes újjászületés. Nagyon sokat tanultam magamról és az emberi elméről. Az, hogy becsuktam a szemem, hogy érezzem, mi zajlik bennem valójában, egy egész univerzumot nyitott meg előttem.

Nemcsak a személyes érzelmi történetembe nyertem betekintést, hanem megéreztem az egész valóságot átható mulandóságot is. A fejlődésem új szintre emelkedett, amely túlmutatott a tudáson, és lassan megérkeztem a bölcsesség birodalmába. Ez egy olyan típusú tanulás volt, amely felülmúlta mindazt, amiről valaha is olvastam, egy olyan típusú felismerés, amelyet csak közvetlen tapasztalás útján lehetett megszerezni. A belső világomban bekövetkezett változások azonnal hatottak a külső életemre, különösen, amikor az intuícióm útmutatására kellett hallgatnom. Új szemléletemnek köszönhetően a világ egy új szintre emelkedett – azáltal, hogy megtanultam jelen lenni a pillanatban, mindent élénkebbnek és élesebben láttam magam körül. Az önismeretem egyre mélyült, és a nagyobb belső tisztánlátás segített legyőzni azt a félelmemet, hogy egyedül legyek a gondolataimmal. Az elmém egyszerűen úgy érezte, mintha új teret kapott volna, ahol nehéz helyzetekben tudatosabban dönthettem el, mit teszek, mit érzek a legigazibbnak és a legkevésbé károsnak.

Ebben az időszakban semmi sem volt tökéletes, nem tudtam felmutatni nagyszerű eredményeket, nem éreztem, hogy teljesen meggyógyultam, vagy hogy különösebb bölcsesség birtokosává váltam volna. Egyáltalán nem világosodtam meg, de éreztem, hogy jó úton járok. Amit nyertem, az egy mindent átfogó kapcsolat volt az emberi mivoltommal, és egyre könnyebben ment annak az alapigazságnak az elfogadása, hogy a változás elutasítása csak nehezebbé teszi az életet. Bár az elmémet már nem terhelte túlságosan a feszültség, és megtanultam jobban a jelen pillanatban élni, még mindig úgy érzem, hogy messze nem vagyok tökéletes. Tovább járom a gyógyulásom és a szabadságom útját. A mai napig úgy érzem magam, mint egy szerencsés diák, aki tanulhat abból a bölcsességből, amelyhez bárki hozzáférhet, aki a test keretein belül figyeli a valóságot.

A gyógyulás nem arról szól, hogy az életed tele legyen élvezetekkel,

vagy hogy soha többé nem lesznek nehéz pillanataid.

A valódiságról szól.

Nézz szembe az érzéseiddel,

hogy ne halmozódjanak fel egészségtelenül.

Jobb megélni a rossz pillanatokat, mint

feldolgozatlan fájdalmat cipelni magunkkal mindenhová.

Miért Yung Pueblo, és miért ez a könyv?

Amikor elkezdtem meditálni, két dolog teljesen világossá vált számomra: hogy a mély gyógyulás lehetséges, és hogy az emberiség a maga valójában fiatal. Amikor szomorúság és szorongás gyötört, el sem tudtam képzelni, hogy ez a súly egy nap könnyebbé és egészségesen kezelhetővé válhat.

Ahogy haladtam előre az egészségesebb irányba az első évben, és ahogy később elkezdtem a meditációt, megdöbbentett, hogy valóban jobban tudom érezni magam. Ezt az új jóllét-érzést nem az váltotta ki, hogy elnyomtam az érzelmeimet, vagy nem valamiféle téveszme. Ehelyett konkrét és jól megfigyelhető módon valóban enyhült a lelki nehézségeim hátterében meghúzódó ok. Alapvetően valódi változás történt. Bár mindenki másképp gyógyul, mert mindegyikünk érzelmi története egyedi, világossá vált számomra, hogy a gyógyulás nyitott és elérhető mindenki számára, aki keresi. A gyógyulás a múlt elengedése és a jelenhez való kapcsolódás révén lehetséges, így szélesre tárhatjuk a jövő kapuit. És a gyógyulás gyors lehet, ha megtaláljuk azokat a gyakorlatokat, amelyek jól kapcsolódnak az elménkben az idők során kialakult programokhoz.

Ahogy folytattam a tanulást a meditáción keresztül, folyamatosan visszatért egy másik gondolat is: hogy az emberiség még nem érett meg. Az alapvető dolgokat, amiket már gyerekként megtanítanak nekünk, és el is kezdjük gyakorolni – takarítsunk magunk után, mondjunk igazat, bánjunk tisztességesen egymással, osszunk meg mindent embertársainkkal, legyünk kedvesek, ne ártsunk –, még nem sikerült társadalmi szinten megvalósítani.

Ezek az elvek azonban megmutatják a minden egyes ember egészségének és harmóniájának támogatásához vezető utat. Századunkban különösképp úgy érezzük, hogy az emberi történelem egy különleges pillanatához érkeztünk, amikor készen állunk arra, hogy szembenézzünk a nagy kihívásokkal, és megbirkózzunk azokkal a károkkal, amelyeket közvetlenül és közvetve okozunk egymásnak. Ez a pillanat lehetőséget ad arra, hogy fejlődjünk, hogy éretten olyan világot építhessünk, amely már nem pusztító, hanem együttérző.

Ez a két gondolat a Yung Pueblo névben fut össze, ami szó szerint annyit tesz: „fiatal emberek.” Ez az álnév egy olyan társadalmi kommentárt tükröz, amely az emberiség közelgő fejlődésére és érésére utal. A név arra utal, amikor a szűklátókörűség és az énközpontúság uralma alól kollektív módon áttérünk arra, hogy felértékelődik az egymáshoz való kapcsolódásunk, ami normalizálja azt az új jelenséget, hogy figyelmes szelídséggel bánunk egymással. Az emberiség gondolkodásának és viselkedésének fejlődését számos tényező serkenti. De egyvalami kiemelkedik: az egyén gyógyulása. Nem kell minden embernek tökéletesen meggyógyulnia ahhoz, hogy békés világban élhessünk, de ahogy egyre több ember lép a gyógyulás útjára, ez olyan hullámokat fog kavarni, amelyek megváltoztathatják az emberi történelem pályáját. Ahogy egyre többen gyógyítjuk meg magunkat, cselekedeteink tudatosabbá válnak, döntéseink együttérzőbbek lesznek, gondolkodásunk tisztábbá és a világ jövője fényesebbé válik.

Ez a könyv híd a személyes és a globális átalakulás gondolatai között, hogy megmutassa, a kettő mélyen összefonódik és egymást támogatva működik. Ez a könyv remélhetőleg nemcsak inspirációként szolgál majd, hanem a személyes gyógyulás előnyeinek tisztázásához is hozzásegíti olvasóját. Miközben az elsődleges hangsúly az egyén gyógyulásán van, ahogy átlépi a magasabb küszöböket, és az emberi szokásoktól az emberi természet felé halad, az utazás annak feltárásával zárul, hogy mi minden lehetséges, ha az együttérzés az interperszonális, személyek közötti szintről a strukturális szintre is áttevődik. A Lehet könnyebb célja, hogy feltárja azokat a közös megértéseket és tapasztalatokat, amelyekben az emberek osztoznak, amikor mélyen önmagukba néznek, függetlenül attól, hogy milyen technikákat alkalmaznak, hogy eligazodjanak a belső világukban. Bár az emberi tapasztalatok széles spektrumon jelennek meg, van néhány olyan egyetemes élmény, amelyet kiemelhetünk, hogy segítsen jobban megérteni önmagunkat és a világot. Remélem, hogy könyvem üzenete egyike azon számos erőnek, amely támogatja egy olyan világ kialakulását, ahol a károkozás már nem rendszerszerű.

A meditáció továbbra is jelentős része a mindennapjaimnak, de „Yung Pueblo”-ként írni csodálatos eszközzé vált számomra, hogy feldolgozzam, amit a gyógyulással kapcsolatban megértettem. Amikor először kezdtem el megosztani az írásaimat, reméltem, hogy némelyik rezonál majd másokkal, de soha nem gondoltam volna, hogy világszerte ennyi ember talál majd vigaszt és értelmet a munkámban. Komolyan veszem és megbecsülöm a belém vetett bizalmat.

1. fejezet

Önszeretet

Amikor megkérdezem magamtól, hogy milyen anyagtól függtem, nem egy bizonyos drog vagy sóvárgás tűnik ki egyetlen okként, ami a sötétségbe taszított. Miután abbahagytam a komoly drogfogyasztást, rájöttem, hogy mindent használtam, ami átmeneti örömet tudott szerezni, hogy elfedjem a bennem lévő űrt, amivel nem volt bátorságom szembenézni. Az űrt azonban semmi nem tölthette be.

Soha nem volt elég semmilyen élvezet, amit megtapasztalhattam, vagy figyelem, amit az emberek adtak nekem. Úgy éreztem magam, mint egy végtelen vákuum, amely képes volt beszívni a világot, kiköpni, és még mindig volt hely, hogy többet kérjek.

A váltás akkor következett be, amikor már nem az élvezetek hajszolásával reagáltam a problémákra, és megadtam magamnak az ítélkezésmentes, őszinte figyelmet. Az energiám ismételt összpontosítása arra, hogy minden változó érzésemre odafigyeljek, azonnal hatott. Az odafigyelés enyhítette a még több élvezet utáni szüntelen vágyamat, és már nem éreztem magam olyan szakadtnak és lepusztultnak.

Nem voltam tisztában az önszeretet kifejezéssel, amikor személyes utam elkezdődött, de minden bizonnyal kulcsfontosságú ugródeszkaként használtam ezt a gyakorlatot. Nem lettem volna képes továbblépni egy jobb élet felé vezető úton e gyengéd és elfogadó figyelem nélkül, amit végre megadtam magamnak. Az önszeretet volt a hiányzó láncszem. Ez volt a kulcs a teljességhez, amit öntudatlanul is kerestem. Felfedeztem, hogy a másoktól várt elismerésnek nincs olyan üdítő ereje, mint annak az elismerésnek, figyelemnek és kedvességnek, amit önmagunknak adhatunk.

Mit jelent az önszeretet?

Bármi, ami erős és tartós, szilárd alapot igényel. Egy otthon építése során minden figyelem először az alapozásra irányul, amely stabilizálja a szerkezetet. Amint ez az alap rendesen a helyén van, tovább lehet építeni, bővíteni és valami csodálatosat teremteni. Az ember fejlődése hasonlóan működik. Az önszeretet az alap, amelyre minden belső és külső siker épül. Az önszeretet adja meg az utazásunkhoz az energiát és a stabilitást, hogy a megfelelő pályán maradjunk. Ez egy szilárd elhatározás önmagunk felfedezése és a jóllétünk prioritássá tétele iránt.

Valamikor 2014 vagy 2015 körül nagy kulturális változás kezdődött az önszeretet gondolatával kapcsolatban. Különösen az tűnt fel, hogy a szó nagymértékben kezdett bekerülni a közösségi médiába. Szeretek úgy gondolni a közösségi médiára, mint egy olyan fórumra, ahol az emberiség önmagával beszélget, és akkoriban úgy éreztem, hogy ha közösen felkaptuk volna az önszeretet szót, és elkezdtük volna különböző oldalról megvizsgálni, minden irányba elforgatni, jobban megértettük volna a valódi jelentését. Sokan feltették maguknak a kérdést, hogy mit jelent számukra az önszeretet, és ezzel egy időben én is végigjártam a saját utamat ezzel kapcsolatban. Elgondolkodtam: Valódi az önszeretet? Szükség van rá? Van valami, amit alkalmazhatok a mindennapi életemben? Különbözik az önszeretet az énközpontúságtól? Mi a kapcsolat az önszeretet és az öngyógyítás között?

A témát kezdetben alárendelték az üzleti érdekeknek, és a mainstream média azt terjesztette, hogy meg lehet vásárolni a boldogságot és az önértékelést. Ez azonban félrevezető, mert összekeveri az igényeinket a vágyainkkal. Az a felfogás, hogy az önszeretet azt jelenti, hogy mindent megadunk magunknak, amit csak akarunk, különösen anyagi értelemben, bizonyos mértékig figyelmességnek tűnik, de sokak tapasztalatai alapján egyértelmű, hogy az anyagi dolgok csak egy bizonyos határig segítenek. Az apró ajándékokkal kényeztetés vagy a felüdítő utazások mind az önszeretethez kapcsolódnak, de az önszeretetet nem szabad összemosni az anyagiassággal. Az anyagi dolgok nem adhatnak teljes lelki egyensúlyt, és nem tudják alapvetően meggyógyítani a múlt sebeit. Könnyű a végletekig elmenni, amikor külső vagy anyagi dolgokban próbálunk vigaszt találni, és a végén még tovább tápláljuk a sóvárgás tüzét, ami végül elégedetlenséget eredményez. Ha az önszeretetre csak úgy gondolunk, mint amit megvásárolhatunk vagy megszerezhetünk, nem aktiváljuk sorsfordító erejét.

Mások úgy értelmezték az önszeretetet, hogy mindenben magunkat helyezzük előtérbe, bármi áron. Logikus, hogy sokan elfogadják az önszeretetnek ezt a felfogását, mert túl sokan éljük az életünket másokért, és az embereknek való megfelelés körforgásába esünk anélkül, hogy időt szánnánk arra, hogy megfelelően gondoskodjunk magunkról. De ha csak magunkra gondolunk, fennáll a veszélye, hogy az ego csapdájába esünk. Ha minden helyzetben önmagunkat helyezzük előtérbe, az gyorsan egy másik szélsőséggé válhat, amely figyelmen kívül hagyja mások jóllétét, és arra késztet bennünket, hogy egyre énközpontúbbá váljunk. Ha az egónk növekszik, akkor az elménk tele van nyugtalansággal, és aligha látjuk tisztán a valóságot. Az önszeretetnek segítenie kellene az életünket, így ez nem lehet a helyes irány.

Az önszeretetnek az a felfogása, aminek számomra a legtöbb értelme van, sokkal bensőségesebb. Ez az a mód, ahogyan együttérzéssel, őszinteséggel és nyitottsággal viszonyulunk önmagunkhoz. Ez azt jelenti, hogy minden részünkkel feltétel nélküli elfogadással találkozunk, kezdve azoktól a részektől, amelyeket könnyű szeretni, egészen a durva és tökéletlen részekig, amelyek elől megpróbálunk elbújni. Az önszeretet az elfogadással kezdődik, de túlmutat rajta. Az igazi önszeretet mindannak teljes elfogadása, ami vagyunk, miközben egyidejűleg tudomásul vesszük, hogy van még hová fejlődnünk, és sok mindent el kell engednünk. Az igazi önszeretet trükkös fogalom, amely egyensúlyérzéket igényel ahhoz, hogy kamatoztathassuk átalakító erejét – teljesen feltöltjük magunkat anélkül, hogy önzővé vagy egoistákká válnánk. Azt jelenti, hogy többé nem tekintjük magunkat kevesebbnek másoknál, ugyanakkor vagyunk annyira alázatosak, hogy ne tekintsük magunkat jobbnak. Az önszeretet legnagyobb előnye abból fakad, hogy pozitívan fordulunk magunk felé.

Az önszeretet nemcsak egy gondolkodás-, hanem egy viselkedésmód is. Az önszeretet a legfejlettebb formájában olyan energia, amely a fejlődésünket szolgálja. Végső soron úgy definiálom az önszeretetet, mint „azt tenni, amire szükséged van önmagad megismeréséhez és meggyógyításához”.

Az igazi önszeretet sokrétű, és magában foglalja a radikális őszinteséget, a pozitív szokások kialakítását és a feltétel nélküli önelfogadást. Ez a három pillér belsőleg és külsőleg is úgy működik, hogy az önszeretet tartós érzését generálja és támogassa.