Szabó Péter

Keleti front,
nyugati
fogság

A magyar honvédség a második világháborúban és azután,
1941–1946

részlet

Budapest, 2021

MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM
Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Copyright © Szabó Péter, 2018
Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2018

Borítófotó: © Bálint Sándor magángyűjteménye
fotók: © Fellner János magángyűjteménye
© Gróf Péter magángyűjteménye
© Hadtörténeti Intézet és Múzeum
© ifj. dr. Sarkady Sándor magángyűjteménye
© Szabó Péter magángyűjteménye
© Takács Péter magángyűjteménye
Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó Rados Richárd
Szerkesztő lépesfalvi zoltán
Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia
Borítóterv Hegyi Péter

ISBN 978 963 475 191 5

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Második világháborús tanulmánykötetem javarészt a keleti hadszíntér – korábban keveset idézett – magyar vonatkozású eseményeit ismerteti. Hadtörténetírásunk – munkáimat is beleértve – kezdetben a harctevékenységek és a fontosabb hadműveletek feldolgozására helyezte a hangsúlyt. A magyar királyi honvédség hiányosan fennmaradt hadi okmányait tekintve sokáig úgy tűnt, hogy egyebet nem is nagyon tehetett. Természetesen foglalkozott a honvédalakulatok szervezeti kérdéseivel, technikájával, a honi hadigazdasággal és a magyar katonai felső vezetéssel, számos egyéb szeletét azonban nem sikerült feltárnia, amelyek szintén szorosan kapcsolódtak a második világháborús katonai részvételünk témaköréhez.

Az oroszországi hadszíntér több mint háromezer kilométer széles arcvonalának mögöttes területein, illetve a német haderő által megszállt hatalmas ukrán, orosz és fehérorosz térségekben zajló magyar vonatkozású eseményekkel csupán egy évtizede kezdtek el érdemben foglalkozni történészeink és hadtörténészeink. Azt gondolhatnánk, hogy a legnagyobb és legvéresebb küzdelmek a keleti hadszíntér arcvonalain a reguláris haderők között zajlottak. Ez a megállapítás részben el is fogadható. Ungváry Krisztián és Fóris Ákos munkáiból azonban szemléletesen kiderült, hogy a megszállt, illetve arcvonal mögötti területeken lezajlott „háború” kíméletlenségében és brutalitásában minden egyéb harci cselekményt felülmúlt. A megszálló csapatok, a különféle partizáncsoportok és a helyi lakosság három és fél éves „együttélését” – kisebb megszakításokkal – többnyire folytatólagos ellenségeskedés jellemezte. E sajátságos viszony legnagyobb vesztese a mindkét félnek egyaránt kiszolgáltatott helyi lakosság volt.

Közzétett második világháborús tanulmányaim legfőbb forrásai – a fennmaradt korabeli hadi okmányokon kívül – a magyar királyi 2. honvéd hadsereg katonáinak és munkaszolgálatosainak harctéri naplói és visszaemlékezései voltak. Általuk igyekeztem bemutatni, hogyan zajlottak le a magyar megszálló csapatok és a 2. hadsereg partizánellenes vállalkozásai, a magyar katonák miként vélekedtek a háború sújtotta orosz és ukrán területeken uralkodó állapotokról és a helyi lakosságról, milyen tragédiába torkollott a keleti hadszíntérre kivezényelt magyar munkaszolgálatosok sorsa, valamint milyenek voltak a frontkatonák hétköznapjai az arcvonalban és hogyan tartották a kapcsolatot hozzátartozóikkal.

Kötetem másik témájaként a második világháború végén nyugati hadifogságba esett magyar katonák sorsának és kálváriájának bemutatását választottam. Ezen téma történészi feldolgozását, ahogy az 1942–43. évi, Don menti események bemutatása esetében is történt, egy dokumentumfilm előzte meg. Sára Sándor ugyanis nemcsak a magyar 2. hadsereg katonáit és munkaszolgálatosait szólaltatta meg sikeres és politikai vihart is kiváltó Krónika című filmalkotásában, hanem Lefegyverzett ellenséges erők című művében a második világháborús nyugati hadifogság magyar szemtanúinak elbeszéléseit is megörökítette az utókornak. Elsődlegesen az ő dokumentumfilmjei inspiráltak arra, hogy e témák feltárásával foglalkozzak.

I. A magyar honvédség a keleti hadszíntéren (1941–1943)

I/1. A megszálló alakulatok tevékenysége ukrán és orosz területen

A magyar királyi honvédség szovjetunióbeli megszálló tevékenységének története nemrég került a történészek és a publicisták látókörébe. Krausz Tamás és Varga Éva Mária1 elsődlegesen a szovjet Rendkívüli Állami Bizottság szervei által a helyi ukrán-orosz lakosság körében 1943 és 1947 között készített összegyűjtött tanúvallomások közzétételével, Ungváry Krisztián2 pedig a korabeli német és részben magyar hadi okmányok, népbírósági periratok és visszaemlékezések alapján dolgozta fel a témát. A szerzők többnyire a magyar megszálló alakulatok vélt vagy valós atrocitásainak ismertetésére helyezték a hangsúlyt.

A magyar királyi honvédség alakulatai tevékenységük jelentős részét irreguláris csapatok ellen folytatták a második világháborúban. Felállításukra és egyre nagyobb mértékű alkalmazásukra elsősorban a magyar politikai és katonai vezetés kényszerhelyzete, a honvédségnek a jelentősebb harcerőt képviselő haderőkkel szembeni hadialkalmatlansága és a hatalmas területeken folytatott német–szovjet hadműveletek jellege miatt került sor. 1941 novemberétől egészen a háború végéig az arcvonal mögötti ukrán, fehérorosz, lengyel, majd szlovák területeken közlekedési útvonalak biztosítását látták el, illetve igyekeztek ezeket védelmezni a kisebb-nagyobb partizáncsoportok váratlan támadásaitól. 1943 nyarán már kilenc magyar könnyű hadosztály látott el megszálló feladatokat javarészt a brjanszki erdőséghez közeli fontosabb szállítási útvonalak mentén. Ezen kontingensben egy-két gyalogzászlóaljjal, gyalogezred-parancsnoksággal, ezredközvetlen csapattestekkel és tüzérütegekkel a honvédség valamennyi hadteste képviseltette magát.

A német és a magyar politikai és katonai vezetés 1941. szeptember 7. és 10. közötti tárgyalásai következményeképpen az ukrajnai hadműveletekben részt vevő és igen leharcolt Gyorshadtest hazahozatalának ellentételeként október végétől négy, majd további két (ebből csak egy került ki) gyalogdandárt kellett megszálló feladatok ellátására ukrán területre kiküldeni. A Gyorshadtest megfogyatkozott alakulatai még a Donyec felé tartottak, amikor a Honvéd Vezérkar főnöke szeptember 24-én arról rendelkezett, hogy az eddig területbiztosítást végző Kárpát-csoportot a Magyar Megszálló Csoport fogja felváltani.

A hétezer fős magyar megszálló seregtestek hadrendjének kialakításakor arra törekedtek, hogy felállításuk egyenletesen érintse valamennyi hadtestet, de az otthon maradó seregtestek se veszítsenek ütőképességükből. Kötelékeik az ország különböző területeiről származó ezredekből és zászlóaljakból szerveződtek. Személyi állományuk a csekély létszámú sorállományon kívül többnyire idősebb korosztálybeli, úgynevezett póttartalékosokból, a visszatért területek magyar ajkú átképzett hadköteleseiből és a hiányosan kiképzett román és ruszin nemzetiségű legénységből állt. Han Elek ezredes, a 108. könnyű hadosztály 34. gyalogezredének parancsnoka az alábbiakban jellemezte seregtestének tiszti állományát: A századparancsnokok zöme tapasztalatlan fiatal hivatásos vagy tartalékos tiszt volt. A szakaszparancsnokok jórészt csak csekély gyakorlati kiképzéssel rendelkező 3. évüket szolgáló hadapródok voltak, akiket a szakaszparancsnoki gyakorlat kiképzési ideje alatt mint cséplési ellenőröket vették igénybe.3

A magyar megszálló alakulatok elsődleges feladata a szállítási útvonalak, vasutak, hidak, objektumok biztosítása és a katonai közigazgatási feladatok ellátása volt. Hadrendjüket is ezen várható feladataik tekintetbe vételével alakították ki. A nem feltétlenül szükséges tüzérséget kezdetben nem állították be kötelékeikbe. A német parancsnokságok azonban, ha a hadműveletekben törés keletkezett, harcoló alakulatokként a reguláris erők ellen is gátlástalanul bevetették ezen gyengébb harcerőt képviselő alakulatokat.

Miután Olgyay Károly vezérőrnagy mint a Magyar megszálló csoport parancsnoka október 7-én átvette a parancsnokságot a Kárpát-csoport parancsnokságától, megkezdődött az addig megszálló feladatokat ellátó magyar alakulatok felváltása. A keleti hadszíntér katasztrofális vasúti szállítási helyzetére tekintettel 1941. október közepén egyelőre csak a 121. és a 124. gyalogdandár került ki a németek által megszállt Lengyel Főkormányzóságba és az elfoglalt ukrán területekre és váltotta fel az 1. hegyi és a 8. határvadász dandárt. A német hadsereg előrenyomulása, illetve utánpótlási körzetének keleti irányú további kiterjedése miatt azonban rövidesen szükségessé vált a 105. és a 108. gyalogdandár kiszállítása is. Az ezeket követő 102. és a 111. gyalogdandárok közül – tekintettel a nagyarányú német csapatszállítások miatt zsúfolt kevés vasúti közlekedési útvonalra – csak az előbbi seregtest került ki december folyamán a keleti hadműveleti területre.4

A magyar gyalogdandárok által átvett terület közigazgatásával kapcsolatos összes ügyek megszervezése és intézése, illetve e megszállt terület gazdasági kihasználása a német Feldkommandanturok és az Ortskommandanturok feladata volt. Ezen arcvonal mögötti tábori és helyi német katonai hatóságok (parancsnokságok) szabályozták többek között az őr- és járőrszolgálatot, a közlekedési rendészetet, az elszállásolásokat és a hadifoglyok átvételét és őrzését, illetve egyben jogi bíráskodási szervek is voltak. A megszállt galíciai és ukrán területen tevékenykedő magyar csapatok legfőbb feladataként a német vasúti és közúti utánpótlási vonalak biztosítását határozták meg, de a biztosítandó terület állandó járőrözése és a falvak razziázásának megszervezése is hozzátartozott tevékenységükhöz.

A Magyar Megszálló Csoport alakulatai december közepéig minden különösebb zavaró körülmény és nehézség nélkül látták el biztosító feladataikat. Jelentősebb partizáncsoportokkal nem keveredtek harcba, az ukrán nemzeti, illetve a lengyel partizáncsoportokkal pedig – lőszerek, robbanóanyagok, egészségügyi cikkek átadása révén – igyekeztek egyfajta semlegességi, esetenként együttműködési kapcsolatot fenntartani. Élelemmel, lótáppal és tüzelőanyaggal való ellátásuk – a helyi lakosság javainak lefoglalásával – az illetékes és helyben működő német gazdasági körzetparancsnokok útján történt. A német hadvezetés ugyanis a megszállt területeket gazdasági körzetekre, úgynevezett Kreislandwirtekre osztotta, amelyek a német és szövetséges megszálló alakulatok ellátását is szolgáló mezőgazdasági termelésre és az elfoglalt terület egyéb anyagi kiaknázására rendezkedtek be.

A magyar megszálló sereg- és csapattestek parancsnokságai igyekeztek minél jobb együttműködést kialakítani a helyi lakossággal, illetve vezetőikkel. Tisztában voltak azzal, hogy a partizáncsoportok általi fenyegetettség egy ellenséges érzületű polgári lakossággal párosulva számukra komoly veszélyforrás lehet. Szigorúan büntették a fosztogatásokat, a helyi lakosság megkárosítását, jószágainak és terményeinek rekvirálását, illetve a nők ellen elkövetett erőszakoskodásokat is.

Az idegen, feltételezhetően ellenséges érzületű polgári lakossággal szemben tanúsítandó magatartásról először az 1938 és 1941 közötti részleges terület-visszacsatolások időszaka alatt születtek rendelkezések a magyar királyi honvédalakulatok részére. Fegyverrel kézben elfogott polgári egyéneket a helyszínen agyon kell lőni! Indokolatlan vérengzést a parancsnokok minden eszközzel akadályozzanak meg. A lakossággal szemben, különösen ott, ahol csapatainkat barátságosan fogadják, minden durvaságot kerülni kell. Azonban még a barátságos érzületű lakosságnál sem hanyagolhatók el az éberség és az előírt biztonsági rendszabályok!5 – olvasható a délvidéki hadműveletben részt vevő és később Zomborba bevonuló 10. gyalogdandár parancsnokságának 1941. április 10-i rendelkezésében.

A magyar honvédalakulatok pánikreakciói az irreguláris csoportokkal, illetve az ellenséges érzületű lakossággal szemben már az észak-erdélyi és a délvidéki területek birtokbavételekor is megmutatkoztak. Többnyire nem sikerült kezelni, illetve kivédeni azokat a helyzeteket, amikor menetoszlopaikra pánikkeltés és megfélemlítés céljából lesből nyitottak tüzet. A sajátos partizánharcmodor hatása főleg morális téren jelentkezett a honvédeknél. A pécsi IV. hadtest parancsnoka így értékelte a délvidéki városokba történt bevonulások eseményeit: A csapatokon elharapódzott a pánikra való hajlam, és ugyanolyan indokolatlan félelem és rettegés vesz erőt egyeseken, mint a világháború kitörésekor a kozákoktól. Kétségtelen megállapítást nyert az a körülmény, hogy a pánik hatása alatt a csapatok maguk kezdeményezik vagy folytatják az esztelen lövöldözést, amely nem egy alakulatnál már olyan méreteket öltött, hogy egyes parancsnokságok lőszerutánpótlási igénylésekkel fordultak a hadtestparancsnoksághoz.6

Az elővigyázatosság, a lakossággal szemben tanúsított jóindulat és ha szükséges, a kellő szigor betartása a magyar megszálló alakulatok 1941 és 1944 közötti keleti hadműveleti tevékenysége alatt is érvényes volt, és néhány elemmel ki is egészült. Az egyes magyar megszálló seregtestek parancsnokságai ugyanis – rendelkezéseikkel mindenképpen – igyekeztek minél jobb együttműködést kialakítani a helyi ukrán és orosz lakossággal. A dandár feladata a biztosításon kívül a terület megbékéltetése. Rablás, lányokkal, asszonyokkal szembeni erőszakoskodás nemcsak a feladat megoldásának szellemével ellenkezik, hanem a lakosság jobb érzésű rétegének ellenséges érzületét is kiváltja, és a magyar katona jó hírnevét is teljesen tönkreteszi. Aki ez ellen vét, azzal szemben kíméletnek nincs helye7 – olvasható a 105. gyalogdandár parancsnokságának 1941. december 27-én kelt rendelkezésében. Kolossváry Imre vezérőrnagy, a 105. gyalogdandár parancsnoka több ízben rendelkezett ezen bűntettek megakadályozása érdekében, ugyanis seregtestének állományában komoly fegyelmi problémák adódtak.

I/2. A partizánháború sajátosságai

A téli védőállásaikba visszahúzódó német hadseregek elleni szovjet támadó hadműveletek megindításával egyidejűleg megszűnt a viszonylagos nyugalom a megszállt területeken. A partizánmozgalom elsősorban azokon a vidékeken lángolt fel, amelyek a támadó szovjet haderővel szemben álló német és szövetséges seregtestek hátában feküdtek.

A második világháború idején aktivizálódó szovjet partizánszervezet részben a megszállt terület ellenséges birtokbavétele előtt épült ki. A német hadsereg nagyarányú területfoglalását követően súlya és szerepe megnövekedett, egyrészt az 1941 nyarán szétvert, de meg nem semmisített szovjet alakulatok állományát, másrészt a polgári lakosságot is alkalmi partizánszolgálatra vették igénybe, illetve kényszerítették az e célra kijelölt és kiképzett vezetők. A partizáncsoportok ereje és összetétele a feladat, a terep és az egyéni lehetőségek szerint változó volt. Miután a legnagyobb mozgási lehetőségük a kisebb csoportoknak volt, ezért leginkább 70–100 fős egységek alakultak. A szovjet partizánok egyéni fegyvere általában az ismétlőpuska volt, járőreik viszont golyószóróval, gránátvetővel, géppisztollyal, kézigránáttal és egyéb gyújtó-robbanó anyagokkal is rendelkeztek. A nagyobb csoportjaikat a fentieken kívül géppuskával, aknavetővel és tüzérségi lövegekkel is megerősítették, és távbeszélő-berendezéssel, rádióval és világító pisztollyal is ellátták. Mivel nem egységes eredetű volt a fegyverzetük, a lőszerutánpótlás tekintetében gyakran küzdöttek nehézségekkel. Tagjaik általában polgári öltözéket viseltek, de gyakran használták a saját vagy az ellenséges hadsereg ruházatát is. Ellátásukat általában helyi beszerzéssel oldották meg, fegyver- és lőszerutánpótlásuk pedig rejtett raktáraikból, illetve légi úton, ejtőernyős szállítással a hátországból történt. Az egyes csoportok zsákmányolt és harácsolt lovakkal és fogatolt járművekkel, kerékpárokkal, esetenként gépjárművekkel, télen sílécekkel, hótalpakkal és szánokkal tették magukat mozgékonnyá.

A kisebb-nagyobb partizáncsoportok feladatait és azok végrehajtását általában az egyes csoportok vezetői határozták meg, a legfelsőbb szovjet katonai vezetés csupán általános utasításokat adott nekik. Legfőbb harcmódjukat, a rajtaütést, leginkább kisebb osztagok, szállítóoszlopok, pihenőhelyek, parancsnokságok, repülőterek, illetve lőszer- és élelmezési raktárok ellen alkalmazták. Feladataik közé tartozott a vasútvonalak, közlekedési berendezések, távbeszélő-vezetékek és építmények, illetve közüzemek rombolása, a mezőgazdasági és ipari termelőmunka megindulásának vagy folytonosságának zavarása és késleltetése, az ellenséges csapatokra és hadmozdulatokra vonatkozó hírek és adatok szerzése, valamint a helyi lakosság erkölcsi és szellemi befolyásolása is. A harcot többnyire olyan erdős és mocsaras területeken vették fel, amelyeket jól ismertek, és a meglepés, a rövid közelharc, majd a gyors eltűnés jellemezte. Nélkülözhetetlen tényezője volt a fentieken kívül a jó megfigyelés és felderítés, a gyors elhatározás és az ellenség tevékenységének, szokásának feltérképezése, ismerete is.8

A partizánok állandó tartózkodási helyeikként mindig a legnehezebben járható, mocsaras, kiterjedt erdőségekkel borított és folyóvizektől átszegdelt területeket választották. Ezekről a helyekről indultak ki egyes osztagaik és csoportjaik, hogy feladataikat végrehajtsák. A községekben csupán kisebb-nagyobb csoportjaik törzsei települtek, ha megszálló csapatok nem voltak közelükben, illetve nem kellett tartaniuk a helyi lakosság árulásától. A csoportok – biztonságuk érdekében – általában több táborhelyet alakítottak ki. Ezeken a táborhelyeken földkunyhókat építettek, álcázták, berendezték, illetve lőszerrel és élelemmel látták el őket. A táborozási területet tábori őrsök gyűrűje vette körül, ezeket folyóvizek vagy mocsaras helyek átjáróinál helyezték el. Az ellenőrzésük alatt álló erdőségekben jól rejtett ösvényeket, télen sí- és szánutakat alakítottak ki, amelyeken gyors és tűzerős osztagaikkal hamar bekeríthették és oldalba vagy hátba támadhatták az erdőbe benyomuló és nagy fáradsággal előrehaladó megszálló csapatokat.9

A keleti hadműveleti területre kikerült és ott megszálló feladatokat ellátó magyar alakulatok sem elvonulásuk előtt, sem pedig a helyszínen nem részesültek külön partizánellenes gyakorlati kiképzésben. A partizáncsoportok megsemmisítésére, a meglepetésszerű és egyben alattomos harcmodoruk elleni hatásos küzdelemhez leginkább tapasztalati úton nyerhettek eljárási módozatokat a csapatok. A partizánellenes hadviselés tapasztalatokon alapuló, javarészt preventív jellegű alkalmazási formáit az 1943–44-ben magyar megszálló seregtesteket irányító Bor Jenő altábornagy az alábbiakban foglalta össze memoárjában:

A felderítés mindennél fontosabb. Ezt odáig kell fejleszteni, hogy lehetőleg a partizánok között is legyenek kémeink. A községek civil lakossága azonban semmiképpen nem nélkülözhető a felderítésben. Ezek beszervezésére sem pénzt, sem fáradságot nem szabad kímélni. Partizáncsoportok csak áttekinthetetlen területeken, erdőkben, mocsaras területen, nagy városokban, nagy vizeken, hegységekben rejtőzködhetnek el, ahova nem jutnak el csapataink, vagy csak ritkán. Ezért e területek kijáratait kell állandóan szemmel tartani. A felderítésnek igen fontos eszköze a rádiólehallgatás. Különösen áll ez a partizánok ellen. Az ő egyedüli gyors híradásuk útja a rádió. Mindent el kell követni, hogy adóik helyét megállapítsuk és a harcra hivatott csapattal azonnal közöljük.

A partizánoknak az ellátás, az élelem- és lőszerutánpótlás, a fegyverzet- és emberanyag-kiegészítés éppen olyan fontos a harcukhoz, mint a rendes hadseregnél. Az élelmet és az emberanyagot a környékből szerzik, toborozzák, a fegyverzet és lőszer azonban légi úton jut el hozzájuk, éspedig éjszaka. Az éjszakai repülés feladata tehát a ledobóhelyeket felderíteni, bombázni és a szállító gépeket lelőni. A leghatásosabb felderítési mód a harccal való felderítés, az állandó hajtóvadászat. […] A csapatokat állandó mozgással több irányból kell alkalmazni.

Ha csupán arra szorítkozunk, hogy valamilyen területet vagy utat, vasutat, műtárgyakat megvédjünk az orvtámadások (erőszakos megrohanás és robbantások) ellen, akkor sokkal több erőt kell alkalmaznunk, annyit, mint ha támadólagosan lépnénk fel. Naponta más és más irányba bevetett, több kisebb, de jól felszerelt és bátran vezetett és koncentrikusan egymás felé mozgó vadászkülönítmények lehetetlenné tehetik a partizánok nagyobb csoportokban való működését. Egyes kisebb csoportok elszigetelt merényletei ellen pedig főleg a felderítéssel egybekötött rendszertelen és sűrű járőrözés segít. A partizán éjjel dolgozik, így mi is. A nappal a pihenés ideje.

A tűzoltalom és tűzfegyelem minden ténykedésünk alkalmával a partizánok ellen elsőrendűen döntő tényező. Felderítetlen és biztosítatlan területre sohase lépjünk tűzoltalom előzetes megszervezése nélkül (csapdák). […] A partizánok ellen harcoló csapatot aknák felszedésében, illetve ártalmatlanná tételében gondosan ki kell képezni, mert – különösen a járőrözésben – feladataik nagyobb része ebből áll. […] Az ellenséges aknákkal kapcsolatban fel kell készülni a legkülönbözőbb csapdákra és megtévesztésekre.10

I/3. Harc vagy mészárlás: Rejmentarovka, 1941. december 21.

Az 1941–42 fordulóján megindított szovjet ellentámadás következtében a német–szovjet arcvonal a decemberihez képest 200-250 kilométerrel nyugatabbra merevedett meg. A téli védőállásaikba visszahúzódó német seregtestek elleni további szovjet támadó hadműveletek megindításával egyidejűleg megszűnt a viszonylagos nyugalom a megszállt területeken. A partizánmozgalom azokon a vidékeken lángolt fel, amelyek a támadó szovjet haderővel szemben álló német és szövetséges seregtestek hátában feküdtek. A partizántevékenység megnövekedésével és kiterjedésével együtt a helyi ukrán lakosság megszálló csapatokkal szembeni ellenállása is fokozódott. A megszállt ukrán területre elsőként kiszállított magyar csapattestek – saját biztonságuk érdekében – gyakorta tartottak razziákat, és járőrözéseik számát is megnövelték az általuk ellenőrzött falvakban.

A magyar csapatok által megszállt területeken, kiváltképpen a Dnyeper és a Szoszna folyók, illetve a gomel–csernyigovi vasútvonal határolta vidékeken 1941 decemberében kezdtek aktivizálódni a partizáncsoportok. Velük az első nagyobb összetűzésük a 105. gyalogdandár által biztosított területen zajlott le. A keleti hadműveleti területen tevékenykedő magyar megszálló csapatok első jelentősebb összecsapását a 105. gyalogdandár 32/II., 46/III., illetve részben a 31/I. zászlóaljai vívták meg a partizánerőkkel szemben. A Karjukovka környékén aktivizálódó partizánmozgalom felszámolására irányuló vállalkozások november 29-én és 30-án kezdődtek el, amikor a 105. gyalogdandár kisebb egységei körülzárták és átkutatták az említett településtől nyugatra és északnyugatra levő községeket. December 5-én Nisovkánál már kisebb összetűzésre is sor került. Több partizán esett el, fegyverek, lőszer, robbanóanyag és egyéb felszerelés került a honvédcsapatok birtokába az összecsapás során. December 7-én és 8-án a partizánok Karjukovkától keletre a seregtest három tábori őrsét támadták meg, majd befészkelték magukat a községben levő gyár romjai közé, és csak kétórás tűzharc után sikerült elűzni őket. December 11. és 15. között ismét Karjukovka, illetve a környékbeli települések (Naumovka, Szavinki, Szamolugi) voltak a kisebb összecsapások színterei, Brecs településnél pedig egy erdei partizánszállásra bukkantak a magyar felderítő csapatok. Miután megállapítást nyert, hogy Karjukovkától keletre jelentősebb partizáncsoport tartózkodik, a 105. gyalogdandár egy erősebb csoportot vont össze a felszámolásukra. Az Ubegy patak mögött gyülekező partizánerők elleni december 16-i támadás Szamoluginál az ellenség kemény ellenállásába ütközött. A csoport parancsnoka – megállapítván, hogy jól felszerelt, túlerőben levő partizáncsapattal áll szemben, amely a patak mögött széles kiterjedésű védőállásokban védekezik – beszüntette a támadást, és visszavonta egységét Karjukovkába. Miután az eddig alkalmazott erők elégtelennek bizonyultak ahhoz, hogy a Karjukovkától keletre gyülekező partizáncsoportot megsemmisítsék, a 105. könnyű hadosztály parancsnoksága december 17-én nagyobb erők összevonását rendelte el, és a tervezett vállalkozás végrehajtásának megszervezésével és irányításával a 32. gyalogezred parancsnokát bízta meg.11 A 108. gyalogdandár 36/II. zászlóaljába tartozó Lantai Vince tartalékos zászlós december 19-én az alábbiakat jegyezte naplójába a 105. gyalogdandárral történt az esetről: Délben halljuk a rémhírt, hogy a 105-ös dandárt egy összeverődött, egyesek szerint 1700 főből álló csorda megtámadta és kértek segítséget. A hírek nagyon megbízhatatlanok. A megtámadott dandár mintegy 100 kilométerre van. Az ellenség állítólag tüzérséggel és páncélosokkal támad.12

A magyar megszálló csapatok partizánellenes tevékenységének első jelentősebb eseményéről, a rejmentarovkai vállalkozásról kevés és egymástól meglehetősen eltérő jellegű és szemléletű források állnak rendelkezésre. Fennmaradt a Magyar Megszálló Csoport parancsnokságának a vállalkozásban részt vevő 32. gyalogezred korabeli jelentésén alapuló összefoglaló tájékoztatója, Schell Zoltán ezredesnek a Magyar Katonai Szemle 1942/5. számában megjelent tanulmánya, aki írásának összeállításakor feltehetően szintén a korabeli hadi okmányokat dolgozta fel, valamint egy 1950–51. évi koncepciós per anyaga, amely a 32/II. zászlóalj perbe fogott és súlyos büntetéssel sújtott zászlóaljparancsnokának, illetve néhány beosztott tisztjének és honvédjének irányított és kierőszakolt tanúvallomásait tartalmazza. Míg az első két forrásból egy sikeres nagyszabású partizánellenes vállalkozás lefolyását és vezérkari szintű elemzését ismerhetjük meg, addig a Rákosi-éra egyik legkeményebb időszakában lezajlott per iratanyagából, a gyanúsítottak szinte ugyanazon szövegezésű vallomásaiból, kihallgatási jegyzőkönyveiből egy kegyetlen tömegmészárlás képe tárul elénk. A meglevő forrásokból hitelesnek csupán a vállalkozásban részt vevő saját alakulatok, parancsnokaik, a helyszín megnevezése tűnik. A megtörtént események bemutatását illetően lényeges eltérések tapasztalhatók. A partizánok és a rejmentarovkai polgári lakosság cselekedeteiről, magatartásáról, valós létszámáról és veszteségeiről, illetve a partizánoknak a honvédalakulatok által fellelt és zsákmányolt fegyverzeti és felszerelésbeli készleteiről többnyire egymástól különböző adatok és leírások vallanak. Az eltérő körülmények és helyzetek közepette született forrásokból adódóan szembesülhetünk a partizánok és az ukrán polgári lakosság szerepének és cselekedeteinek egybemosásával, illetve a vélt vagy valós negatív (szégyenletes) események valódi felelőseinek kideríthetetlenségével is.

Rejmentarovka, 1941. december 21.

A december 21-i rejmentarovkai vállalkozás célja – mint ahogy a különböző források is bizonyítják – a Rejmentarovkában és Bogdanovkában, illetve e településektől közvetlenül keletre levő erdőségben tartózkodó, 1500-1600 főre becsült partizáncsoport megtámadása és megsemmisítése volt. A partizánok táborhelyeinek felderítésében leginkább a helyi ukrán milícia segített a honvédcsapatoknak, jóllehet a Davgaja Grednyánál és Rejmentarovka szélein előretolt és megerősített állásaiban berendezkedett partizánegységről a Mena községbe települt 32/6. puskásszázad is jelentést tett a zászlóaljparancsnokságának. A további felderítés azt is megállapította, hogy a partizánok zömét az ukrán 4. hadtest katonái alkotják, akik a német csapatok előrenyomulása után Orlov (másutt Orlenko) vezérőrnagy parancsnoksága alatt partizánharcra visszamaradtak, és komoly híradóhálózatot építettek ki a környék egyéb irreguláris egységeivel. E felderített ellenséges csoporton a 32. gyalogezred parancsnokságának elképzelése szerint két irányból, súllyal délkelet felől terveztek rajtaütni.

A délkeleti irányból támadó csoport a 31/I. zászlóalj két puskásszázadával, egy-egy ezredközvetlen aknavető, illetve gyújtópalackokkal felszerelt árkászszakasszal, valamint négy légvédelmi gépágyúval támogatott 32/II. zászlóaljból állt, amely Szosznyicában gyülekezve december 20-án jutott el Rudnyába, a támadás egyik megindulási terepszakaszára. E főcsoportnak először a Rejmentarovkától délkeletre levő partizántáborra, majd Rejmentarovkára, onnan pedig Majdanra kellett támadnia és megsemmisítenie a partizánokat. Az egy-egy aknavető és huszárszakasszal megerősített 46/III. zászlóaljnak Szajdrina település területéről előbb Bogdalajevkát kellett birtokba vennie, utána Majdanig előretörve bezárta volna a partizánok köré vont gyűrűt. A helyi ukrán milícia 300 fős (benne 80 lovas) csoportjára részben harcjárőri, részben biztosító, fogolygyűjtő és lőszerutánpótlást végző feladatokat bíztak.

A felderített partizáncsoport felszámolására irányuló vállalkozás a korabeli, illetve korabelinek mondható források alapján a következőképpen zajlott le. Mindkét csoport december 21-én reggel 7 órakor indította meg támadását. Az egyes csapattestek végül csak állományuk felével vettek részt a vállalkozásban, be nem vetett részeik biztosítás céljából Karjukovkában, illetve Szosznyicában maradtak. A főcsoport átkelve az Ubegy patakon lendületesen tört előre a Rejmentarovkától délkeletre levő ellenséges tábor irányába, és 8 órára érte el. A partizánok zöme kitért a támadás elől, és a nyílt terepen Rejmentarovka irányába menekült. A légvédelmi gépágyúk tüze által már lángba borított község ellen a támadók 9 órakor indították meg rohamukat. Miután a Bedő Zsolt főhadnagy és Berencsváry Gyula hadnagy vezette 32/II. zászlóaljbeli csapatrészek benyomultak Rejmentarovkába, a település birtokbavétele kemény helységharc árán déli 12 órára befejeződött. A harcokban a község megsemmisült, és lakosai közül is kevesen maradtak életben. Közben az észak felől előrenyomuló kisebb csoport arctámadása egy időre az Ubegy patak vonalában megakadt, de a csoport átkarolást végrehajtó zömének 9 órára sikerült Bogdalajevkát elfoglalnia.

A honvédcsapatok veszteségeit illetően tíz legénységi hősi halottról, 15-20 sebesültről és 25-30 fagysérültről emlékeztek meg e korabeli jelentések.13 A 32/II. zászlóalj állományából senki sem vesztette életét a december 21-i rejmentarovkai harcokban. Ezen utóbbi csapattest felvonulása közben viszont egy felderítő járőrének három honvédje december 19-én Szamolugi községnél a partizánokkal tűzharcba keveredve hősi halált halt.14 A támadó csoportok becslései szerint csaknem 900 partizán esett el a harcokban, illetve a 22-én délig folytatott üldözés során, a többinek sikerült északkeleti irányban, a környék erdőségeibe elmenekülni. A foglyul ejtett 250-300 partizánt kihallgatásuk után kivégezték. A korabeli jelentéseken alapuló vezérkari összefoglalók – ezen nagyarányú ellenséges veszteségeken kívül – jelentős mennyiségű fegyver-, felszerelés- és élelmiszerkészletekről tesznek említést, amelyeket a partizánok elfoglalt táborhelyein és Rejmentarovka házaiban találtak a honvédcsapatok. A partizánellenes vállalkozás „sikerének” felnagyítása érdekében a korabeli iratokban szó esik teljesen elképzelhetetlen esetről is, miszerint a vállalkozást végrehajtó magyar alakulatok háromvagonnyi lőszerkészletet fedeztek fel, szállítási nehézségek miatt viszont nem tudták magukkal vinni, ezért a helyszínen megsemmisítették.

Rejmentarovkának és lakosságának részbeni elpusztításáról és a partizánokról, a korábban említett Lantai Vince tartalékos zászlós az alábbiakban emlékezett meg naplójában: 1942. január 8. (csütörtök) 3 óra 30 perckor ébresztő. Szánok készek, és így is csak 5 óra után indulunk Rejmentarovkára, ahol politikai vezetőket szedünk fel. A falu nagy része Berencsváryék által leégetve, már romhalmaz. A nép kedves. Sok a halott, sok árva maradt hátra. A népnek rossz a helyzete. Az erdő mellett lakik, a partizánok ilyen helyeken melegednek, és innen élnek. Ha nem adnak a partizánoknak, legyilkolják őket, ha adnak, a magyar katonaság bosszulja meg.15

Az 1941. december 21-i harccselekmény sikeres haditettnek történő beállítása nyomon követhető az abban jelentős szerepet játszó két törzstiszt magas kitüntetésre való felterjesztésében is. Csibi Kálmán ezredest, a 32. gyalogezred parancsnokát az alábbi indoklással terjesztették fel a Magyar Érdemrend tisztikeresztjére: 1941. december 17–25-ig a Rejmentarovkánál védelemre berendezkedett többszörös túlerőben levő ellenséget, továbbá annak táborhelyeit, lőszer- és élelmiszerkészleteit ezrede zömével és egy megerősített zászlóaljjal megsemmisítette. A felderítést és támadást személyes, bátor szemrevételezés alapján készítette elő. Előnyomuló zömét kiemelkedően vitéz magatartásával úgy vezette, hogy küzdői feladatukat a legkisebb veszteséggel, tökéletesen megoldották.16 A vállalkozást végrehajtó 32/II. zászlóalj parancsnokának, Töttösy Aladár alezredesnek kitüntetési javaslata a következőket tartalmazza: 1941. december 21-én Rejmentarovkánál megerősített zászlóalját a védelemre berendezkedett ellenség ellen igen nehéz terepen, körültekintő előrelátással vezette támadásra. A rohamnál küzdőit kimagasló bátorsággal személyesen vezette, és ezzel lehetővé tette, hogy ezredparancsnokának az ellenség megsemmisítésére irányuló terve teljes sikerrel járt.17

A Rejmentarovkában történteket ismertető csekély korabeli forrás adatai közül leginkább a csaknem 900 fős partizánveszteség igényel magyarázatot. A partizáncsapatok sajátos harcmodorát és hatásos fegyverekkel való megfelelő ellátottságát tekintve nehezen feltételezhető e nagyarányú veszteségadat. A valós veszteségekbe valószínűleg a helységharcokban életüket vesztő rejmentarovkai polgári lakosok száma is belefoglaltatik, hiszen ha valamennyi, életét vesztő helyi polgár partizán lett volna, a magyar csapatok feltehetően nagyobb veszteségek árán érhették volna el ezt az eredményt.18 A brjanszki erdőség partizáncsoportjai általában igen rugalmas harcmodort alkalmaztak. Az ellenük irányuló nagyobb szabású vállalkozások elől több ízben sikerrel tértek ki, és a nyílt harcot elkerülve az erdős-mocsaras területen vívott csaták mesterei voltak. Helyismeretük birtokában leginkább a váratlan rajtaütéseket, a lesből történő összecsapásokat szorgalmazták. Felderítésük is jól működhetett, a helyi lakosságtól és milíciától, valamint a magyar megszálló alakulatok alárendeltségében tevékenykedő munkaszolgálatos századok állományából beszervezett informátoraik által javarészt idejében értesülhettek az ellenük tervezett akciókról. Feltehetően ez esetben sem lehetett másképpen. Nem valószínű, hogy a rejmentarovkai helységharcban tömegesen vettek volna részt a környék partizánerői.

A rejmentarovkai eset utóéletét egy 1950–51-ben lefolytatott koncepciós per képezi. A 32/II. zászlóalj tisztikarának néhány tagját az Államvédelmi Hatóság egy 1950. január 4-i „állampolgári bejelentés” alapján vette őrizetbe. E bejelentés megvizsgálását követően, október 17-én „a szovjet polgárok megkínzásában és kivégzésében” való részvétel gyanújával előbb a zászlóaljsegédtiszti teendőket ellátó és az események idején továbbszolgáló zászlósként szolgáló Kövesy Jenő, utána a zászlóalj parancsnoka, majd többek között a zászlóaljparancsnokságra beosztott Horváth János András és Hückl Jenő tartalékos zászlósok kerültek az Államvédelmi Hatóság őrizetébe. Az 1941. december 21-i események csak a kihallgatások során keltették fel a hatóság figyelmét, és a partizánnak vélt „békés szovjet polgárok” megkínzásának és kivégzésének teljes, minden részletre kiterjedő felderítése mindvégig nagyobb súllyal esett latba.

A fennmaradt periratok alapján megállapítható, hogy az őrizetbe vett és meggyanúsított 32/II. zászlóaljbeli tisztek kizárólag az Államvédelmi Hatóságnál történt kihallgatásukkor tettek teljes értékű „beismerő” vallomást. Ezek tartalmából, a jellegzetes megfogalmazásokból, a különböző jegyzőkönyvekben megtalálható szó szerinti fordulatokból, amelyekben a kihallgatottak meggyőződéses fasiszta mivoltukat hangsúlyozták, nyilvánvaló, hogy vallomásaik fenyegetés és kényszer hatására születtek. Az eljáró bíróság a későbbiekben kizárólag ezen, a főtárgyaláson visszavont nyomozati vallomásokra állapította meg a tényállást, egyéb bizonyítékok nem támasztottak alá.19

A Budapesti Katonai Törvényszék 1951. január 30-i és május 7-i főtárgyalásán elítélt egykori 32/II. zászlóaljbeli tisztek tanúkihallgatási jegyzőkönyvei számos – a korabeli hadi okmányoktól és egyéb iratoktól eltérő – tényleírást és adatot tartalmaznak. Töttösy Aladár alezredes, zászlóaljparancsnok és segédtisztje, Kövesy Jenő továbbszolgáló zászlós kezdeti „irányított” vallomásai alapján a rejmentarovkai partizánellenes vállalkozás az alábbiak szerint zajlott le, nevezetesen amikor a partizánok kitértek a honvéd csapatok támadása elől és visszavonultak az erdőségbe, a légvédelmi gépágyús üteg – felsőbb utasításra és a vállalkozás sikerének felnagyítása érdekében – foszforos gyújtólövedékeivel felgyújtotta Rejmentarovkát, és a Bedő Zsolt főhadnagy és Berencsváry Gyula hadnagy vezette küzdő csoportok felettes utasításra megtorlásként felkoncolták a falu 200-250 fős lakosságát. Töttösy alezredes az Államvédelmi Hatóság előtti 1950. október 31-i kihallgatásakor a vállalkozás során kiadott valamennyi parancsot „magára vállalta”, és mindehhez még alábbiakat „fűzte hozzá”: A falu felgyújtását és a vérengzést pedig úgy állítottam be, hogy ez azért volt szükséges, mert az egész falu egy partizánfészek volt.20 A 32/II. zászlóalj egykori parancsnoka a per 1951. május 7-i zárt főtárgyalásán azonban visszavonta korábbi állításait, és felettesét, Csibi Kálmán ezredest nevezte meg a parancsok elrendelőjeként. Ezen utolsó vallomásában a többek között az alábbiakról tett említést: Eredetileg ezzel a támadással az én zászlóaljamat akarták megbízni, de a támadás előtti napokban lefolytatott felderítések szerint a községben körülbelül 600 partizán tartózkodott, és ezek ellen lefolytatandó támadásra gyengének éreztem magam. Ezt jelentettem Csibi Kálmán ezredesnek, aki Nyezsinből erősítést hozott magával és embereit a támadás előtt felszerelte benzines palackokkal, nyilvánvalóan azzal a szándékkal, hogy a falut felgyújtatja. Hogy a község ellen megindított támadás során a küzdő részleg ütközött-e ellentámadásba, arról nem tudok, mert én a küzdővonal mögött körülbelül 300 méterre hátul voltam. Egységem katonái között sebesülés nem történt.21 Kövesy Jenő továbbszolgáló zászlós, zászlóaljsegédtiszt szinte mindvégig – beleértve az 1951. május 7-i zárt főtárgyaláson elmondottakat is – Csibi Kálmán ezredest, a 32. gyalogezred parancsnokát tartotta a „rejmentarovkai vérengzés” legfőbb felelősének. Szerinte – ahogy ezt a tárgyaláson fel nem használt csekély korabeli dokumentummal is igazolni lehetett volna – az egész vállalkozás megtervezője és vezetője Csibi Kálmán ezredes volt, és zászlóaljparancsnoka a támadás során az összes utasítást tőle kapta. Egyedül az 1950. november 4-i, gyanúsítottként való kihallgatásakor „tért el” ettől. A vele felvett jegyzőkönyvbe is zászlóaljparancsnokának az alábbiakban idézett szó szerinti „beismerő” vallomása került be: A partizánok – látván a többszörös túlerőt és a bekerítés veszélyét – visszavonultak a brjanszki erdőbe. Töttösy ekkor dühében, hogy a partizánokat nem tudta megsemmisíteni, és hogy valamit az ezredparancsnoknak jelenteni tudjon, parancsot adott a gépágyús századnak és aknavetősöknek, hogy kezdjék meg Rejmentarovka ellen a tüzelést. Ekkor már a faluban egyetlenegy partizán sem tartózkodott. Töttösy ennek ellenére a falut gyújtólövedékekkel kezdte meg lövetni. Körülbelül három órán keresztül lőtték a gépágyúk és aknavetők Rejmentarovkát. A gyújtólövedékek eredményeképpen Rejmentarovka felgyulladt. Töttösy ekkor parancsot adott a zászlóaljnak, hogy támadják meg a községet és lakosságát koncolják fel. A zászlóalj a falut rohammal támadta meg és körülbelül 250-300 embert, tehát a falu egész lakosságát legyilkolták.22

A rejmentarovkai lakosság ellen feltételezhetően elkövetett sajnálatos eseményekre nehéz indokot vagy magyarázatot találni. Némi támpontot nyújthatna, ha hitelt érdemlő források tanúskodnának arról, hogy a kis ukrán település elleni támadásban részt vevő magyar zászlóaljakat korábban atrocitások érték volna, illetve, hogy a partizánok minden tekintetben a helyi lakosság támogatását élvezték. Ilyen tartalmú korabeli dokumentumok azonban nem kerültek elő. A keleti hadműveleti területen zajló partizánháború a szomorú esemény idején még viszonylag csendesebb mederben folyt, a következő években durvult el és vált kegyetlenné.

Jegyzetek

I.
A magyar honvédség a keleti hadszíntéren (1941–1943)

1Lásd Magyar megszálló csapatok a Szovjetunióban 2013.

2Lásd Ungváry Krisztián 2015.

3HL HM Eln. 8. b. oszt. 45878/1943.

4HL M. kir. megszálló erők parancsnoksága. 2. doboz. („Magyar megszálló csapatok a partizánok ellen.”/1941. X. 30. – 1942. IV. 30.)

5HL 10. gy. dd., majd k. ho. pság. iratai. 53. doboz. („Csapatok magatartása” 26/10. dd. I. a. – 1941.)

6A. Sajti Enikő 2004. 169. p.

7HL 46/III. zászlóalj iratai. 22. doboz. 46/III. zászlóalj szám nélküli iratok. („Egyéni meggazdagodást célzó zsákmányolások megszüntetése” 362/105. gy. dd. I. a. 41. XII. 27.)

8HL 46/I. zászlóalj iratai. 22. doboz. Sz. n. iratok. („Irányelvek a partizánok leküzdésére.” 105. gy. dd. I. b. 41. XI. 26.)

9Schell Zoltán 1942. 233–235. p.

10HL Personalia 147. doboz. Bor Jenő: A 12. könnyű hadosztály és a II. tartalék hadtest története. 2–3. p.

11HL M. kir. megszálló erők parancsnoksága. 2. doboz. („Magyar megszálló csapatok a partizánok ellen.” 1941. X. 30.–1942. IV. 30.); Schell Zoltán 1942. 246–248. p.

12Selmeczi István 2013. 97–98. p.

13HL VKF 1. oszt. Sz. n. NHJ. 1941. 12. 23. 1136–1137. p. („Partizánharcokról jelentés.” Megsz. Csop. pság. 622/I. a. 41. XII. 22. 3801./5./M.1.vkf.); HL M. kir. megszálló erők parancsnoksága. 2. doboz. („Magyar megszálló csapatok a partizánok ellen.” 1941. X. 30.–1942. IV. 30.); Schell Zoltán 1942. 251–253. p.

14HL KI Adatbázis.

15Selmeczi István 2013. 106. p.

16HL KJ 25/a.

17Uo.

18Ungváry Krisztián 2004. 135. p. A Rejmentarovka községben felállított, jelenleg is meglevő második világháborús emlékművön 114 helyi lakos nevét tüntették fel, akiket – az emlékmű felirata szerint – a faluba bevonuló magyar csapatok lőttek agyon.

19ÁBTL 3. 1. 9. V-73166. Töttösy Aladár és társai; HL HM BKB iratai. Töttösy Aladár és társai 0172/1950.

20ÁBTL 3. 1. 9. V-73166. Töttösy Aladár és társai. (Töttösy Aladár 1950. október 31-i kihallgatási jegyzőkönyve.)

21HL HM BKB Töttösy Aladár és társai. 0172/1950.

22ÁBTL 3. 1. 9. V-73166. Töttösy Aladár és társai. (Kövesy Jenő 1950. november 4-i kihallgatási jegyzőkönyve.)

Tartalom

Előszó

I. A magyar honvédség a keleti hadszíntéren (1941–1943)

I/1. A megszálló alakulatok tevékenysége ukrán és orosz területen

I/2. A partizánháború sajátosságai

I/3. Harc vagy mészárlás: Rejmentarovka, 1941. december 21.

I/4. A 2. hadsereg alakulatai a partizánok nyomában

I/5. Élet az arcvonalak mögött, Európa keletjén

I/6. Ellenállás, megtorlás, túlkapások

I/7. Fronthétköznapok

I/8. Üzen a front

I/9. Visszavonulás a Dontól

II. Munkaszolgálatosok a Don-kanyarban

II/1. A munkaszolgálat jellege, rendszere és szervezete

II/2. A munkásszázadok igénybevétele

II/3. Erőfeszítések a munkásszázadok sorsának javítására

II/4. Halálos ítéletek, atrocitások és növekvő veszteségek

II/5. Tizedelések két munkásszázadnál

II/6. Reménytelen helyzetben

III. Magyarok a nyugati hadifogolytáborokban (1945–1946)

III/1. Menekülés – áttelepítés

III/2. Kényszerű harctevékenységek és hadifogságba esés

III/3. Foglyok százezrei szabad ég alatt az amerikai tömegtáborokban

III/4. Korrupt parancsnokok és kegyetlen őrök a francia lágerekben

III/5. Elviselhető körülmények, felemás angol korrektség

III/6. Hazatérés

Jegyzetek

A kötetben szereplő katonai és polgári személyek néhány soros bemutatása

A tanulmányok eredeti megjelenési helye

Felhasznált levéltári, illetve könyvészeti források

Névmutató

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0