FORDÍTOTTA

Teleki Anna

A keskeny csigalépcső csorba félkörbe tekeredett és eltűnt valahol odafent, a kékesszürke ködfelhőben. Vasilisa kettesével-hármasával szedve a lépcsőfokokat rohant föl rajta, miközben arcáról az útját keresztező piszkos-barnás pókhálókat törölgette egyre. Olyan sokáig futott, hogy a szíve már szaporán és nyugtalanul kezdett verni, mintha csak ki akarna szakadni a melléből.

Tik-tik-tik…

Szívveréséhez az óra távoli ütései társultak, amelyek visszhangozva és komótosan jelezték az időt. Úgy érezte, mintha életének utolsó másodperceit élné meg. Baljós, megmagyarázhatatlan félelmében egyik kört küzdötte le a másik után, és hamarosan kijutott a várfal legtetejére. Itt, a tetőn nagyon hideg volt – metsző szél fújt és a sűrű, fehér felhőket ahhoz a bizonyos Óratoronyhoz kergette –, és innen csak a vékony csúcs és a cseréptető felső gerince látszott.

Lenézett, a szokásos módon széttárta a karját, és a mélybe vetette magát. A zuhanás hosszú és lassú volt, de meztelen talpa hamarosan elérte a kemény, fakófehér kővel borított padlót. Ismét körbenézett, bár már tudta, mit fog látni: tükröket. Rengeteg egyforma, ovális, acélkeretes tükröt. Valahol mögöttük van az ajtó, amelyre szüksége van. Az, amelyik a Fekete Szobába vezet.

Egymás után érintette meg a tükröket és ütközött változatlanul kemény felszínükbe, miközben saját riadt szemének tükörképébe bámult. Sokáig tartott, amíg a távoli, láthatatlan toronyban el nem halkultak az óra ütései, és be nem állt a teljes, fülsiketítő csönd. Olyan, ami maga alá gyűri az elmét, s teljes erejéből üvöltésre késztet, csak hogy félbeszakítsa e szörnyű hatást.

A tükrök mindegyikének mélyén tűzfolt jelent meg. Sejtelmes, minden érzelemtől mentes, fémes, sötétarany bőrű arc közeledett lassan felé.

Vasilisa ennél a résznél mindig felébredt. Néhány percig mozdulatlanul feküdt, és tágra nyílt szemmel, erőlködve nézett a szoba sötétjébe, miközben figyelmesen hallgatta a halk, kintről jövő susogást.

Valahol a várban megnyikordult egy ajtó, és síneken gördülő, ütemesen kattogó fémkerekek halk csikorgása hallatszott.

Igyekezett megnyugtatni nyugtalanul zakatoló szívét: minden rendben van, minden jól van… Az órapánt reggel öt órát mutatott. Minden bizonnyal csak valamelyik clockerszolga, talán a takarító, vagy a konyháról valaki látott hozzá a munkájához.

A lány fülelt. Igen, így is van, a kerekek csikorgása egyre kivehetőbben hallatszott.

Eszébe jutott, milyen erős benyomást tettek rá ezek a clockerek az első napon. És egyébként is, akkor annyi mindent megtudott…

Idősebb Norton rögtön a Széthasadt Várban lezajlott események után ismeretlen helyre távozott, gyermekeit pedig a barátnője, Elen Mortinov gondjaira bízta.

Vasilisát szerencsére ez nem érintette: ő egy egész évre átköltözött a Fekete Vérmek Várába, hogy magától a vérmek uralkodónőjétől tanulhassa az óramágiát. A Fekete Királynő hamarosan személyesen jött el érte mordok húzta hintóján. Közölte, hogy a Zöld szobát, benne a holdmadárral, már át is helyezték a várba. Vasilisa készülődés közben titokban levelet írt, és a varázslapján keresztül el is küldte a barátainak. Nick, Diana, sőt még Zaharra is azon nyomban válaszolt a Tűzkígyó Várból, és sok sikert kívántak neki az új helyén. Csak Fesh nem reagált, aki láthatóan még mindig haragudott a Búskövek Termében történtek miatt. Az igazat megvallva Vasilisa is mérges volt a barátjára a viselkedése miatt, ezért úgy határozott, nem ír többet neki, hadd duzzogjon, amennyit csak akar.

A Fekete Királynő egész úton hallgatott, és belemerült a varázslapjába, ebbe a sötétben halványan csillogó arany babérlevelekkel díszített fekete könyvbe. A hintóban félhomály uralkodott, Vasilisában pedig kissé félelmetes benyomást keltett az útitárs arcát takaró sűrű fekete fátyol látványa. A lány igyekezett elterelni a figyelmét, és azt találgatta, vajon milyen élet vár rá a Fekete Vérmek Várában, de a gondolatai minduntalan visszatértek az újév beköszöntéhez, amikor a kulcshordozók éjfélkor elutaztak a Széthasadt Várhoz, és neki a barátaival együtt sikerült visszahoznia az Időt az Óratoronyba.

A Fekete Királynő ráérősen vezette hegyes körme hegyét a sima lapok felszínén, majd alig hallhatóan motyogott valamit magában, valószínűleg beszélgetett valakivel. Vasilisa már tudta, hogy a varázslapon keresztül gondolatban lehet üzenni, ráadásul az óramutató segítsége nélkül, de ehhez persze tanulni kell.

Rémület fogta el. Akaratlanul is rápillantott a varázslap titokzatosan csillogó mintájára, és egyre csak azon töprengett, mi lesz vele a továbbiakban. Vajon Astragor, az Ostala hatalmas Szelleme megfeledkezik a kék szikráról, amelyet annyira meg akart kaparintani? Vajon Elen Mortinov felhagy az üldözésével, és nem gyűlöli őt tovább? És vajon találkozhat-e a Fehér Királynővel, az anyjával, legalább még egyszer? Igaz, a tündérek uralkodónője megtiltotta, hogy szóba álljon vele, de mégis segített neki, és Dianán keresztül megüzente, hogyan állítsa vissza helyesen az Időt. Na és végül a Fekete Királynő! Ki ő, miben hisz és mire törekszik? Hogyan viszonyul valójában hozzá? Igaz, a vérmek uralkodónője már nemegyszer segített neki, de akkor is…

A Fekete Királynő megérezte a lány izgatottságát.

– Kérdezni szeretnél tőlem valamit, igaz?

Vasilisa lassan bólintott: valóban rengeteg kérdés gyülemlett fel benne. De hirtelen teljesen más dolog jutott az eszébe.

– Felség, mondd el, kérlek… az apám miért nevezett téged anyukának a legutolsó találkozásunkkor?

A Fekete Királynő eltakarta kezével a varázslapot, és rövid, fürkésző pillantást vetett útitársára.

– Érdekes kérdés – felelte ironikus tónussal a hangjában. – Te mit gondolsz?

– Őszintén szólva, először azt gondoltam, hogy az irántad való tiszteletből. Bár ti nem igazán kedvelitek egymást…

A Fekete Királynő elnevette magát.

– Ó, igen! Nehéz jónak lenni egy olyan emberhez, aki harc közben megnyomorított… Ó, hiszen te semmit sem tudsz! Az apád az egész arcomat keresztülszelő csinos kis sebhelyet hagyott rajtam. Képzeld csak el, az egyetlen fiam. Az édes gyermekem.

Vasilisa meghökkenve hallgatott. Tehát a megérzése nem hagyta cserben. Ezért van az, hogy a Fekete Királynő annyira aggódik a sorsáért. Ezért segített… Ezek szerint a vérmek uralkodónője a nagyanyja. Váratlanul még egy fontos sejtése támadt.

– De hát te… tündér vagy, nem? És akkor az apám is… – akadt el, mert eszébe jutott, hogy Elen mindig szellemnek nevezte idősebb Nortont.

– Mi mindnyájan félszellemek vagyunk, drágám. Én is, az apád is, a semmirekellő anyád is, aki a fogadott lányom, és persze te is.

Vasilisa sietve felidézte mindazt, amit a barátai meséltek neki a félszellemekről. Úgy rémlett, csak a félszellemekből válhatnak szellemek, vagy valami ilyesmi…

– Mi mindent tudsz az apádról, kedvesem? – kérdezte hirtelen a vérmek uralkodónője. – Hidd el nekem, idősebb Norton nem egyszerű… ember. Hatalmas Óra, mennyire hasonlít az apjára!… A híres nagyapjáról meg inkább nem is beszélek. Sajnos mindkettőjükkel a háború végzett, és ezen nem segíthet semmilyen óramágia.

A Fekete Királynő elhallgatott, majd váratlanul, határozott mozdulattal összecsapta a varázslapját.

– Elmondom neked a teljes igazságot – kezdte nyugodtan. – Az apád szellem, Vasilisa Ognev. És lehet, hogy az egyik leghatalmasabb szellem lesz. Különböző párhuzamos időkben utazgat, elveszi az emberek életerejét, és rovásukra a saját erejét sokszorozza meg. Ez újdonság, igaz? Csak ő nem olyan mocskos módon csinálja, mint Astragor. Mert ő aztán nem teketóriázik! De az apádat azért jónak sem lehet nevezni. Az, aki teljes hatalomra törekszik, a legkeserűbb árat fizeti érte. Az apád elbukhat egyszer… nem fog tudni kitartani. Elmegy a legvégsőkig, és mégis a szakadékba zuhan. Ahogyan Astragor is tette valaha, idegen időfolyosókra hatolt be, és idegen lelkeket tulajdonított el… Norton nem fog repesni az örömtől, hogy meséltem neked erről. De én azt szeretném, ha feltétlenül tudnál róla. A jövő, bármi is legyen az, minden pillanattal közeledik, és készen kell állnod rá.

A királynő utolsó szavai meglehetősen baljósan csengtek.

– Hogy lehet az apám szellem? – kérdezte csodálkozva Vasilisa. – Hiszen át tud kelni az Eflarára! A szellemek pedig képtelenek erre…

A fekete fátyol gúnyosan meglibbent.

– Mert az apád még egyelőre ember. Még nem tette meg az utolsó lépést, mint Astragor. Nem vált egészen szellemmé. De ez a határ keskeny, és tovább vékonyodik, akárcsak a vaj, amelyet sokáig kenegetnek egy darab kenyéren… Látom, nem hiszel nekem. – A Fekete Királynő hangja alig észrevehetően megváltozott. – De hát mit lehet tenni, jogod van hozzá…

– Nem, én hiszek neked – rázta a fejét Vasilisa. – Elen ugyanezt mondta az időhurokban, amikor meg akart ölni.

– Ó, igen, az ilyen pillanatokban az emberek sok érdekeset kikotyognak… – remegett meg a hangtalan nevetéstől a fekete fátyol. – Egyébként nem javaslom, hogy különösebb figyelmet fordíts erre az információra. Egyszerűen csak tudd, hogy az apád… hm… nem egyszerű ember. És a tettei, még a legfurcsábbak is, nem kell hogy különösebben izgassanak. Úgysem tudod megérteni őt… Majd ha felnősz, talán megérted.

Vasilisa hümmögött magában. Jó lenne tudnia, mire gondolt a Fekete Királynő. Minden bizonnyal…

– Nem szereted az apámat, igaz? És ő tisztában van vele… Egyszerűen nem fér a fejembe, miért engedte meg, hogy nálad lakjam. Hogy tanuljak, és mindenről kérdezősködjek…

A vérmek uralkodónője felemelte fátyla szélét, és figyelmesen a lányra nézett. A hintó félhomályában sebhelye nem látszott tisztán, de fekete szemének tekintete mégis ijesztő volt.

– Csak nálam leszel biztonságban. Astragor sosem fog megbocsátani neked a kék szikráért, Vasilisa. Okos kislány vagy, és már régen rájöttél mindenre, nem igaz? A hatalmas Szellem tud valamit Eflarus váráról, de ezt az információt nem akarja megosztani velünk. Fontos volt neki, hogy ő maga hozza vissza az Időt a Széthasadt Várba. De egy kislány megint megzavarta. Astragor dühös, Vasilisa, igazán dühös. Ezért jobb, ha nem kerülsz a szeme elé… Legalább addig, míg nem utazol el újra a Széthasadt Várba. De addig talán kitaláljuk, hogyan óvjunk meg téged.

Vasilisa, kimutatva felindultságát, görcsösen felsóhajtott – a Fekete Királynő szavai különösen megriasztották.

– Mikor jön el ez az utazás?

– Természetesen akkor, amikor készen álltok rá. A Széthasadt Várba visszatért az Idő, de azt nem lehet tudni, hogyan mutatkozik meg. Valami le lesz rombolva, valami újjá lesz építve, valami biztosan meg fog változni a falai között. Ezért óvatosnak kell lennünk. Nektek pedig még beszélnetek kell a tárgyak lelkével, mert talán megsúgnak valamit… Ó, meg is érkeztünk!

Vasilisa újabb kérdést akart föltenni, ezúttal a tárgyak lelkével kapcsolatban, de ekkor a mordok hirtelen elfordultak, a hintó élesen az egyik, majd a másik oldalára dőlt. A lánynak meg kellett kapaszkodnia a karfában, nehogy kizuhanjon. Kis idő múlva a hintó végre földet ért, a kocsiajtó kitárult, a Fekete Királynő pedig elsőként ugrott le a földre, miközben valakinek a puha, aranyozott bőrből készült kesztyűs kezére támaszkodott.

Vasilisa érdeklődve kukucskált ki a hintóból, és amikor életében először megpillantott egy apród kinézetű clockert, megdermedt. A fiúnak teljesen érzelemmentes, közömbös fémarca, természetellenesen egyenes tartása volt, és rövid köpenyt meg tollas kalapot viselt. Minden, amiből a clocker volt, csillogott a napon, és néhány méteres távolságra fényfoltokat vetett maga körül. Ha a clocker nem hajol meg a lánynak, Vasilisa könnyen tiszta aranyból készült szobornak nézhette volna.

A Fekete Királynő érdeklődve figyelte Vasilisát a fátyla alól.

– Ez egy clocker – felelte a lány néma kérdésére. – Közönséges mechanikus bábu, amely egyébként képes bonyolult feladatokat is ellátni.

Eközben a clocker a kezét nyújtotta, Vasilisa pedig érdeklődve támaszkodott rá, és a hintó hágcsójáról az udvar térkövére ugrott. Alig tudta visszafogni magát, nehogy jobban megtapogassa azt a kezet, amely egyébként egyáltalán nem volt fémes, hanem épp ellenkezőleg, élőnek, rugalmasnak és emberinek tűnt.

Az ajtónál újabb clockerek fogadták őket: egy halványarany bőrű férfi, aki ősi istenség szobrára hasonlított, de furcsa apródruhába volt öltözve, meg egy ezüstarcú lány, aki csinos kék színű ruhát és fehér fejkendőt viselt, amely eltakarta két vastag platinacopfját.

– Ez Hans, a lakáj, ez pedig Elza, a házvezetőnő – mutatta be őket a Fekete Királynő. – A clockereket általában a hátukra gravírozott azonosító kódjukon nevezik, de én szeretem az emberi neveket, nekem így könnyebb.

– Miért nem hétköznapi emberek szolgálnak nálad? – kíváncsiskodott Vasilisa.

– Mert az ember elárulhat, a clocker pedig nem – felelte egykedvűen a királynő, mintha csak valami teljesen vitathatatlan dologról lenne szó.

– De hiszen ezek gépek, nem? – kívánkozott ki Vasilisából a kérdés. – Elromlanak, selejtessé válnak…

A Fekete Királynő elnevette magát.

– Az igazat megvallva, az emberek egy része is selejtes, ráadásul egészen a születésétől fogva – motyogta. – Vegyük, mondjuk, Elent… De őszintén szólva rajta kívül előfordulnak más selejtesek is.

Vasilisa vidáman hümmögött, mert teljesen egyetértett az utolsó állítással.

– A clocker nagyon sokáig szolgálhat – szólalt meg hirtelen megváltozott, éles hangon a Fekete Királynő. – Az emberek pedig… meghalnak. És sajnos leggyakrabban a leghűségesebbek és legodaadóbbak… Én régóta élek ezen a világon, Vasilisa. Úgyhogy sokakban kellett már csalódnom.

Vasilisának hirtelen eszébe jutott, hogy egyáltalán nem tudja, hány éves lehet a Fekete Királynő – ötven, száz, kétszáz? Vagy talán még több? Ki tudja, meddig élnek valójában a firek meg a vérmek… De félt a koráról kérdezni a királynőt.

Magas, boltíves, sötétbarna faajtók – amelyek annyira hasonlítottak egymásra, mint a csokoládékockák – sorával szegélyezett folyosón haladtak. Szinte minden ajtónál clockerek, többnyire arany- vagy ezüstbőrű férfiak álltak. Igaz, némelyikük bőre csillogott, másoké viszont ellenkezőleg, réginek, az időtől mattszínűvé váltnak tűnt. Vasilisa megkérdezte a vérmek uralkodónőjétől, miért van ez így.

– A váramban Hans a legidősebb clocker. Képzeld el, kétszáztizenöt éves. Ezért a bőre már régen kifakult, és sok helyen fel is pattogzott, tele van horpadásokkal, karcolásokkal. Az ilyen clockereket igyekeznek nem megérinteni fölöslegesen, és nem javítgatni, ha nincs rá különösebb szükség. Hiszen fémtestének minden darabkája az időt őrzi magában, ezért jobb, ha nem cseréljük le újra.

Befordultak egy oldalfolyosóra, és majdnem összeütköztek egy sor különös mechanikus lénnyel, amelyek furcsa asztali órákhoz hasonlítottak, és ráadásul még lábuk is volt. A számlapjukhoz legalább két tucat, különböző hosszúságú óramutató kapcsolódott, több ízületből álló lábuk pedig kerékben végződött.

– Ezek pedig clockok, közönséges háztartási gépek. A clockok kevésbé bonyolult szerkezetek, mint a clockerek, és egyszerű munkákra hivatottak. A legkülönfélébb megbízásokkal gurulnak fel-alá a várban, kisebb szállítmányokat hordanak szét, feltakarítják a padlót, őriznek néhány helyiséget. Látod, hogyan közlekednek?

És valóban, a clockok sínekhez hasonló speciális keréknyomon mozogtak: ezek a keréknyomok a legkülönbözőbb irányokba vezettek, végigfutottak a lépcsőn, a falon, sőt még a folyosók boltíves mennyezetén is.

Vasilisa és a Fekete Királynő továbbhaladt, így a lány most már figyelmesen szemügyre vehette az enteriőrt, és újabb és újabb síneket fedezett fel, amelyeket ügyesen eltakart a berendezés. Nagyon tetszett neki például a hosszú, a galéria egész falát kitöltő, különféle vas alkatrészekből, csövekből, fogaskerekekből és számlapból összeállított négyszögletes táblakép. Közöttük különféle alakú clockok gurultak ide-oda fürge keréklábaikon.

Meg kell hagyni, hogy a Fekete Vérmek Várának, futurisztikus technikai felszerelése ellenére, a belső helyiségei leginkább középkori erődre hasonlítottak: kőfalak, vaskarikákban függő, füstölve égő fáklyák, vaskos lakatra zárt ládák, puha párnás vaspadok. A régi lovagszobrokra hasonlító clockerek pedig csak tovább fokozták ezt a benyomást: amikor összetalálkoztak úrnőjükkel, mindnyájan meghajoltak, halk, fémesen zizegő, nyikorgó hangot hallattak – a belsejükben minden bizonnyal ezer apró fogaskerék ért össze egymással. Vasilisa eleinte minden üdvözlésre visszabiccentett, de hamarosan belefájdult a nyaka – a várban hihetetlenül sok clocker volt.

– Ők hogy mozognak? – kívánkozott ki belőle a következő kérdés, miközben azt figyelte, hogyan pukedlizik kecsesen a soron következő ezüstarcú lány. – Csak nem az egész egy óraszerkezet?

– Nem teljesen – felelte élénken a vérmek uralkodónője. – A clocker belsejében óraszerkezet található, amelyet speciális számkódú kulccsal lehet fölhúzni. De ez persze még nem minden. A gyárban adnak a clockereknek egy kis Idő-energiát is, és csak ennek köszönhetően tudnak járni, mozogni és beszélni, mint az élők.

– Ezek szerint ők nem élnek?

– Persze hogy nem. A clockerbábu, amely sohasem válhat emberré. Nincs lelkük. Viszont mint minden tárgyban, bennük is található az Idő által meghatározott halovány szellemiség. De több nem. A tárgyak lelkéről sokkal jobban tud majd mesélni neked Astarius a következő tanórán, amelyet a kulcshordozóknak tart, annál is inkább, mert ez a kedvenc témája.

– És mikor lesz a következő tanóra? – kérdezte szívszorongva Vasilisa.

– Remélem, nem hamarosan – nevette el magát a Fekete Királynő. – Majd szervezek neked egy kirándulást az Arany Szerkezetbe, és megnézheted, hogyan készítik a clockereket… Ó, jól elbeszélgettünk, és észre sem vettük a levélkézbesítőt.

Kiderült, hogy néhány perce, kinyújtott kezében papírtekercset tartva egy apród követte őket, és türelmesen várta, mikor figyelnek föl rá. A vérmek uralkodónője elvette a papírtekercset, letépte róla a pecsétet, és gyorsan átfutotta a levelet.

– Na már megint! – szólalt meg. – Bocsáss meg, Vasilisa, itt kell hogy hagyjalak. Sürgős ügyről van szó, a tündérekkel közös határon valami riadalom történt. Bízom benne, estig el tudom rendezni, és együtt vacsorázhatunk az első emeleten lévő Kőteremben. Igen, és még valami… Vasilisa, járkálhatsz az egész várban, úszhatsz a medencében, sétálhatsz a parkban. A kerítésen túlra pedig úgysem engednek, és megértheted, hogy a saját biztonságod érdekében van így. Kérlek, csak egyetlen szabályt jegyezz meg: a tóban ne fürödj, és még csak bele se menj a vízbe! Sellők, vízi és mocsári szörnyek meg ragadozó halak tanyáznak a mélyén. De nem ez a legveszélyesebb. Tudnod kell, hogy a Fekete-tó vizén különleges időátjárók futnak végig, amelyeket néha használok. Ezért tilos odamenned. Nélkülem semmiképpen. Megértetted?

Vasilisa bólintott.

A Fekete Királynő elment, Vasilisát pedig a clockerfiú vezette tovább.

A Zöld szoba, amelyet Feketevízből hoztak át, a vár egyik legfölső tornyában helyezkedett el. Megmaradt benne ugyanaz a kandalló, a világoszöld takarós ágy, a zérustükör és a ruhásszekrény. Alighanem csak a fedeles ezüsttál hiányzott, amely első alkalommal annyira meghökkentette. Itt nyilván nem működött a mágikus ereje.

Vasilisa, miután meggyőződött róla, hogy Hópihe édesdeden alszik a kosarában a kandalló élénken lángoló tüze mellett, az ablakpárkányhoz futott, és térdét az állához nyomva azon nyomban el is helyezkedett rajta.

Odakint csodálatos hegyvidéki táj terült el. A vár belátható része körül a tó fekete víztükre csillogott, a távolban pedig alvó sárkány hátához hasonló csipkézett hegygerinc húzódott.

Eltelt egy óra, és Vasilisát senki sem háborgatta – meglehet, időt adtak neki az akklimatizálódásra. A lány úgy döntött, egyenesen az ablakon keresztül ereszkedik le a parkba, mert egyáltalán nem akart clockerekbe botlani a lépcsőn.

A vár parkja rengeteg négyszögletes virágágyásból állt, amelyeket sakkfigura alakúra nyírt sövények díszítettek. Közöttük különböző méretű szürke térköves ösvények futottak át keresztül-kasul. Az élénkzöld fű néhány helyen áttörte magát a fugán, és ez kissé gondozatlan külsőt kölcsönzött a fenséges királyi kertnek, de ettől még kellemesebbnek hatott. A kovácsoltvas kerítés mellett apró fehér és rózsaszín virágokkal teli fák magasodtak. A távoli, hófödte hegyekkel a háttérben nem mindennapi látványt nyújtottak. Vasilisát már sokadszorra ejtette ámulatba a tündérek óramágiája: mindenhol januári fagy tombolt, itt viszont, a királyi parkban minden virágzott és zöldellt.

A kertben serény munka folyt: clockerek nyírták a sövényeket, kapálták a virágágyásokat, tisztították az ösvényeket, rendben tartották a kis medencét és a szökőkutakat.

Vasilisa úgy döntött, odamegy a fákhoz, abban a reményben, hogy a kert legtávolabbi pontja nyugalmasabb lesz. Ezenkívül pedig szeretett volna kinézni magának egy félreeső sarkot a reggeli gimnasztikaedzéseihez.

De alig lépett a sűrű, árnyas fasorba, egy ádáz kinézetű lány állta el az útját. Pólót meg térdig érő szoknyát viselt  – öltözete viszont nem takarta el lába és karja jól kidolgozott izomzatát – és küzdő- vagy evezőssportot űző atléta benyomását keltette.

A lány tetőtől talpig végigmérte Vasilisát, láthatóan teljesen meg volt elégedve a látottakkal, és így kezdett hadarni:

– Na végre legalább akad egy velem egyidős is ebben a házban. Engem mindenki Viharnak hív. És te ki vagy?

Vihar hangja lágy és dallamos volt, és valahogy nem illett határozott és harcias kinézetéhez. Vasilisa nem sietett a válasszal, mert úgy döntött, ő is megnézi magának új barátnőjét. A lánynak széles, durva arca, vastag, összeráncolt szemöldöke és világosszürke, fakó, nem gyerekhez illően szigorú szeme volt. Fiús külsejével ellentétben hollófekete haját vaskos, rövid copfba fonta.

– Vasilisa Ognev.

– Á, az uralkodónőnk nagytiszteletű vendége – bólintott fontoskodva a lány. – Szóval velünk fogsz tanulni. Ez jó, így vidámabb lesz. Bár sajnos most mindenki elutazott.

A lány elmosolyodott, és ezzel azonnal elveszítette színlelt durvaságát, Vasilisa pedig megkönnyebbült – jó, hogy lesz egy barátnője a Fekete Vérmek Várában.

– Miért hívnak Viharnak? – érdeklődött.

– Szeretek verekedni – hümmögött a lány. – Csak szinte már nem is maradt ellenfelem, mindenki fél tőlem, még Maar is. Egyébként igazából Virágnak hívnak. Csak hát miféle virág lennék én? – mozgatta meg tüntetően széles vállát. – Na meg ráadásul az időjárást is tudom irányítani.

– Micsoda? – csodálkozott Vasilisa. – Azt meg hogyan?

– Vihart tudok előidézni, amikor csak akarom. Ezért ragadt rám a Vihar név. Mindnyájunknak megvan a maga képessége, nem igaz? Minden bizonnyal neked is van, ha egyszer itt vagy… – hunyorított a lány, de nem kezdett el kérdezősködni. – Szelet előidézni még gyerekkoromban megtanultam, amikor falun laktam. A barátaimmal egész nap teheneket legeltettünk, lovagoltunk, este pedig holdmadarakat etettünk… – sóhajtott fel a lány. Minden bizonnyal ezek nagyon boldog idők voltak számára. – Rengeteg szabadidőnk volt, nem úgy, mint most. Először megtanultam előhívni a szelet: egyszerűen visszagondoltam arra a napra és órára, amikor szeles idő volt. Képzeld csak el, tombol a forróság, mindenki aszalódik a hőségtől. És akkor egyszer csak szél kerekedik, hűvös, őszi vagy téli… Később pedig már az esős időt is vissza tudtam hozni, azután pedig a vihart is. A nagynéném rájött, hogy mire vagyok képes, és csúnyán elvert miatta – húzta össze magát Vihar. – A srácok mindenkinek elmesélték a történteket, pletykálni kezdtek, engem pedig elkerültek. Le akartam lépni otthonról, de akkor jött a Fekete Királynő, és elhozott ide, az óramágusok világába.

– Korábban hol laktál?

– Az Ostalán, ahogy te is.

– Várj, ez azt jelenti, hogy magadtól tanultad meg az óramágiát?

– A Fekete Királynő azt mondja, hogy ez velem született képesség – legyintett könnyelműen Vihar. – Legfelső óramágusi fokozatom van. Bár be kell vallanom, rosszul bánok az óramutatóval. Csak az időjárással boldogulok… A bűvöletek nem az én asztalom. A királynő azt mondja, ez azért van, mert a tanórák helyett túl sok időt töltök a szárnycsatákkal… Idehallgass, neked van szárnyad? Mutasd csak – követelte váratlanul Vihar.

Vasilisa előhívta a szárnyait.

– Klasszak – helyeselt a lány. – De az enyéim nagyobbak.

Vihar háta mögött kékes füst gomolygott fel, amely felfedte az ezüstös mintákkal szegélyezett világoskék szárnyakat.

– Tudsz verekedni velük?

– Egy kicsit – adott kitérő választ Vasilisa. Akaratlanul is eszébe jutott az időhurokban folytatott harc Elennel, de igyekezett elkergetni ezeket a kellemetlen emlékeket.

– Semmi gond, megtanítalak – biztosította Vihar. – Ezt meg tudod csinálni?

Hirtelen felugrott, megpördült a saját tengelye körül, mire süvítés hangzott fel, mintha éles acélpengével hasítottak volna fel valamit.

Vasilisa gond nélkül megismételte a trükköt, igaz, nála a süvítés sokkal halkabbra sikerült. Vihar viszont meg volt elégedve a feladat végrehajtásával.

– Van benned potenciál  – jelentette ki elismerőn. – Ezentúl együtt fogunk edzeni.

Vasilisa boldogan rábólintott. Már hiányoztak neki a tornagyakorlatok, és az sem lett volna ellenére, ha megtanul verekedni.

– Ismered Rimmát? – folytatta az újdonsült barátnő.

Vasilisa elgondolkodott: ezt a nevet már egészen biztosan hallotta.

– Ő kicsoda?

– Rimma az astrogradi óramágus-iskolában tanul, de szinte minden hétvégén eljön ide.

– Hát hogyne! – jutott eszébe Vasilisának. – Össze is ismerkedtünk. Vele volt Tzya is, azt hiszem, így hívják.

– Akkor szinte már mindnyájunkat ismered – hümmögött Vihar. – Rimma és Tzya Astrogradban laknak és tanulnak, de minden hétvégére ideutaznak… – mérte végig elgondolkodva Vasilisát a lány, majd így folytatta: – Szóval, Tzya képes a jövőbe látni. Egy apró lépéssel nagyon gyors átkelést tud végrehajtani. Képzeld csak el, hopp, és már el is tűnt. Majd újra előbukkan. Eleinte teljesen kiborított minket a jóslataival! – fintorodott el ingerülten Vihar. – Sokat tud a jövőről, de többnyire hallgat, mert nem szeret jósolni. Viszont ez így is van jól, hiszen egyáltalán nem teljesülhet be minden. Egyszer szokásához híven megfagyott, vagyis, tudod, kővé dermedt, és mindezt a tanóra kellős közepén. Majd hirtelen sírva fakadt, és közölte, hogy a Fekete Királynő pontosan fél perc múlva meg fog halni, mert megfullad. Az uralkodónőnk meg abban a pillanatban éppen teát ivott. Mindnyájan zavarba jöttünk, és nem tudtuk, mitévők legyünk. A Fekete Királynő félretette a bögréjét, türelmesen kivárt öt teljes percet, majd behívta Tzyát a szobájába, és hosszasan elbeszélgetett vele. Minden bizonnyal megtiltotta neki, hogy jósoljon. Tzya azóta inkább hallgat.

– Még ilyet! – bukott ki Vasilisából.

Az járt a fejében, hogy nem szívesen lenne hasonló képesség birtokában. Valószínűleg jobb nem ismerni a jövőt. Hiszen ha tudod, hogy valami rossz fog veled történni, akkor arra a rosszra rá is hangolódsz, és utána már egészen biztosan bekövetkezik. Jobb, ha az ember viszonylagos tudatlanságban él, és igyekszik mindig a jóra gondolni. Például hogy Fesht semmi sem fenyegeti. Ahogy erre gondolt, azonnal eszébe jutott Astragor, és összerezzent.

– Rimmának pedig nagyon ijesztő képessége van… – folytatta Vihar, mert Vasilisa aggódó arckifejezését a fokozott figyelem jeleként értelmezte. – Képes beszélni a lelkekkel – nézett szét a lány, majd suttogva így folytatta: – Azoknak a lelkével, akik már régen meghaltak, és nem feltétlenül attól, mert óramágiával sújtották őket. Sőt azokéval is kapcsolatba tud lépni, akik még meg sem születtek… El tudod ezt képzelni?

Vasilisának borsódzni kezdett a háta. Hát ezért van Rimmának olyan komoly tekintete… Eszébe jutott, amikor egyszer ő is beszélgetett az időben elveszett, Shaym nevű fiúval.

Ezek szerint Rimma tudna beszélni Fesh szüleivel is… Sőt még meg is tudhatná, hogyan haltak meg. És akkor a fiú nem haragudna tovább az Ognevekre. Vasilisa biztos volt benne, hogy az apja nem vétkes Fesh szüleinek halálában.

– Csak eszedbe ne jusson kérdezni tőle valamit – figyelte átható tekintettel Vihar. – Mindnyájunknak tilos, és Rimma amúgy sem mondana semmit. A Fekete Királynő most tanítja bánni a képességével… Mert ez a képesség tulajdonképpen átok.

Vasilisa bólogatott.

– Valaha beszéltem egy időben elveszett fiúval – szólalt meg bizalmaskodva. – És tudod, kellemetlen és rémisztő érzés volt.

– Komolyan? – ugrott fel örömében Vihar. – Elmeséled? Várj, először mutasd meg a szobádat – szakította félbe önmagát. – Azután meg azt is megnézzük, ahol én lakom.

Majd kézen fogta Vasilisát, és vonszolni kezdte vissza, a vár felé.

A magasban, a vár fölött repülve egy héja rikoltott föl vontatottan. Zaharra az egyik oromfogon ült, és álmos tekintettel követte a madár röptét, majd élvezettel nagyot ásított. Rokkal egész éjjel az új, alig felcseperedett holdmadarakon, Velisaron és Villámon repültek. Ők abból a fészekaljból származtak, amelyből Vasilisának is sikerült vinnie egy tojást.

Zaharra szívesen aludt volna még egy órácskát, de levél érkezett a varázslapjára a nagybátyjától, azzal a kívánsággal, hogy jelenjen meg a rangidősök tanóráján. Jó lenne tudni, mit jelenthet ez. A lány felpattant, és hosszú léptekkel, izgatott ugrálással vágott keresztül a tetőn.

A tanóráig pontosan egy óra maradt. Ha most nem foglalná el magát valamivel, akkor egyszerűen szétrobbanna a türelmetlenségtől. Talán menjen Feshhez? Már néhány napja nem látták egymást. Zaharra összeráncolta a homlokát: az utóbbi időben a bátyja undokul viselkedett, bármiért képes volt megharagudni, és még lobbanékonyabbá vált. Nem, jobb, ha Jean-Jacques-ot látogatja meg, és elücsörög nála a konyhasarokban. Na meg persze eszik is valami finomat.

A vár legjobb szakácsa kedvenc elfoglaltságán ügyködött: pitét sütött. A tészta ide-oda hengergőzött méretes, dolgos keze alatt: gyorsan laposra nyújtotta a sodrófával, ügyesen megtöltötte erdei gyümölcsös töltelékkel, majd a tetejére még egy kinyújtott tésztalapot helyezett, végül pedig ügyesen összenyomkodta a szélét.

Amikor Jean-Jacques észrevette Zaharrát, azonnal elmosolyodott.

– Szevasz, kölyök! Váhj, mindjáht végzem pitével, és készítem néked teát.

Jean-Jacques vicces akcentussal beszélt, de nagyon igyekezett, hogy minden szót helyesen ejtsen ki. Magas termete és impozáns méretei ellenére ügyesen lavírozott a hatalmas konyhai asztalok, sütők, tálalószekrények között, és egyszerre több dologgal is elboldogult. Most az egyik kezével éppen benyomta a pités tepsit a sütőbe, a másikkal pedig már öntötte is a kancsóból az illatos teát a bögrébe.

– Jean-Jacques, már annyiszor kértem, hogy ne hívj így! – dorgálta meg szokás szerint Zaharra, miközben helyet foglalt az egyik alacsony hokedlin.

– De hisz már ekkoha kohod óta ismehlek… – emelte meg kicsit a kezét az asztal fölött a szakács. – Nékem mindig kölyök mahadsz.

Miközben egyik kezével felvert valamit a tálban, a másikkal ügyesen feldobott a levegőbe két szem kockacukrot, amelyek aztán vidám bugyborékolással pontosan a bögrébe pottyantak. Ezután pedig egy tányér csokis keksz, tejkiöntő és egy maréknyi színes kandírozott gyümölcs bukkant elő az asztalon.

– Még van egy órám a foglalkozásig. Gondoltam, beugrom hozzád.

– Nadzson jó – helyeselt Jean-Jacques, és közelebb tolta a finomságokat vendégéhez.

Zaharra nagyot harapott a kekszből, kortyolt egy kis teát, majd lassú, fürkésző pillantást vetett a szakácsra.

– Mondd csak, Jean-Jacques… Mindig meg akartam tőled kérdezni: régóta dolgozol itt, a Tűzkígyó Várban? Nem emlékszem, hogy már mesélted volna.

– Tudod, kölyök, máh hégóta itt vagyok… Köhülbelül húsz éve.

– És hol van a családod, a gyerekeid? – Zaharra úgy döntött, nem hagyja békén, és ma kiszedi belőle az igazságot. – Miért nem hoztad őket magaddal?

– Nem tudtam, kölyök. Otthon mahadtak… Az én időmben. Ez volt a feltétel.

– Miféle feltétel?

Jean-Jacques hangosan fölsóhajtott, arrébb tette a sodrófát, és nehézkesen lehuppant a hokedlire. Megköszörülte a torkát, az ajkába harapott, majd az ajtóra sandított.

– Szehződést íhtam alá Asthagoh úhhal. Hahminc év szolgálat… egy bizonyos szívességéht csehébe.

Nyomasztó szünet következett. Zaharra, hogy zavarát leplezze, hangosan szürcsölt a csészéből – a forró ital szétáradt a testében, megperzselte és kellemesen felmelegítette.

– Mesélj el nekem mindent, Jean-Jacques – kérte suttogva Zaharra. – Tudnom kell. Ez nekem nagyon fontos – tette hozzá olyan halkan, mintha csak magának mondaná –, fontos tudnom, hogy mit kértél…

A nagydarab férfi újra felsóhajtott. Krákogott, felállt, odament a tölgyfa tálalószekrényhez, majd kihúzta az egyik fiókot, és egy kis ezüstflaskát vett ki belőle. Ráérősen kihúzta a dugót, gondosan szájához tapasztotta az üveget, majd hosszú, elnyújtott kortyokkal inni kezdett.

Zaharra lélegzet-visszafojtva, türelmesen várt. Még sohasem látta, hogy Jean-Jacques ebből a flaskából iszik.

– Valaha bohzasztó dolog töhtént… – kezdte a férfi, és újra leült. – Főszakácsként dolgoztam egy nadzson jó és gazdag háznál. Tisztelték a művészetemet. De aztán egy szép nap mindent elvesztettem egy ostobaság miatt… Phovokáció volt! – kiáltott fel hirtelen. – Kihúgtak egy elhontott étel miatt. A gazdám, egy magas állású embeh majdnem méhgezést kapott… Az úh segített nekem – váltott át alig hallható suttogásra. – Mindent megváltoztattam. Az úh mindent megváltoztatott. Képes hatalmában tahtani az Időt.

– És hogy találtad meg őt? Astragort?

– Ő talált rám… Felajánlotta, hogy megváltoztatja sohsomat, visszahozza múltat… Hahminc év hűséges szolgálatéht cserébe. Gondold csak meg – nevette el magát keserűen a szakács. – Előszöh őhültnek véltem!

Jean-Jacques elhallgatott. A tűz ritmusosan ropogott a kályhában a rácsos ajtó mögött, a falon óra ketyegett – közönséges faházikó, fenyőtoboz súlyokkal.

– Ugye egy múltbéli királynál szolgáltál? – törte meg elsőként a hallgatást Zaharra. – A szolgák fecsegték ki… Hallottam. Azt mondták, hogy a vétséged miatt a király megölte az egész családodat, téged pedig halálra ítéltek. Astragor ezt akadályozta meg, megelőzte az eseményt azzal, hogy az egyik időágat egy másikkal cserélte ki. De nagy árat kért érte tőled…

– Mindannyian le vagyunk kötelezve valamivel Asthagohnak – ingatta fejét a szakács. – Mindenki szehződést íht alá vele.

– Mondd csak, soha nem akartál elmenni? – kérdezte hevesen Zaharra. – Megszökni, felbontani a szerződést? Visszatérni a családodhoz?

A hokedli ismét panaszosan megnyikordult, a szakács nehézkesen feltápászkodott, majd megmozgatta görbe, elzsibbadt hátát.

– Semmihe sem panaszkodom, kishölgy – szűkült össze alig látható réssé sötét bogárszeme. – Mindennel elégedett vagyok. De néked most máh ideje a tanóháha indulnod… Menj, különben megbüntet.

Zaharrára hosszú, szűk folyosó várt. Késésben volt, így teljes erőből száguldott a Déli torony burkolatkövén. Csak érjen oda, különben Astragor valóban nem fog kegyelmezni neki. Egyszer, amikor Csillagon repült, megfeledkezett az időről, és tíz perccel később érkezett… Astragor a többi diák szeme láttára verte el, ami persze nagyon megalázó volt. És nagyon fájdalmas…

Szerencsére a terem – amelyben általában a tanórák zajlottak – súlyos tölgyfa ajtaja még zárva volt. A fal mentén tisztelettudó, félénk várakozásba meredve tanítványok kis, körülbelül tíz főből álló csoportja ácsorgott. A vékony viaszgyertyák gyenge fénye miatt a folyosón félhomály derengett, Zaharra mégis csodálkozva vélte fölfedezni Rokot – sötétlila köpenyének csuklyája szinte teljesen eltakarta az arcát –, a gőgös Voytot, a nyugodt Ratot és a kaján Felixet. Csak nem lesz jelen szinte az összes rangidős a mai foglalkozáson? Na tessék, Fesh meg kicsit távolabb, kezét a mellén összefonva, homlokát ráncolva egy alacsony padon ül… Zaharra elnevette magát: a bátyja teljesen megváltozott, oly komornak mutatkozik, lassan már meg sem lehet különböztetni Roktól.

De mennyire meglepődött, amikor meghallotta az Aranykulcs hordozójának ismerős és kellemetlen, fellengzős hangját:

– Mit keresel itt, Zaharra Dragotsy? Ma csak a rangidős tanítványoknak lesz foglalkozás.

– Akkor te minek jöttél? – kérdezett vissza kihívón, megvetését nem titkolva Zaharra. Futva rápillantott Feshre, mintha csak a támogatását várná. De a bátyja elkapta a tekintetét, és csak még jobban elkomorodott.

Voyt viszont előrelépett.

– Lyatich urat felvették a rangidős tanítványok körébe. Téged, Zaharra, viszont csak meghívtak a tanórára. Ezt vedd nagy megtiszteltetésnek, hiszen korábban nem fordult elő ilyen… És tudd a helyed!

Zaharra elfintorodott, és tüntetőn vállat vont, hiszen Voyt mindig felfuvalkodott alak volt. De azért hátrább lépett, jobbnak látta engedelmeskedni neki. Mark győzelemittasan elvigyorodott. Szerencséjére viszont nem vette észre Voyt kárörvendő félmosolyát, aki hunyorítva figyelte a háta mögül. Zaharra sokadszor gondolkodott el azon, vajon milyen titokzatos gondolat szül ilyen mosolyt.

Megkondult a harang, az ajtó szélesre tárult. A tanítványok egymás után furakodtak be a terembe. Fesh meg Zaharra utolsóként léptek be.

Ebben a helyiségben szinte egyáltalán nem voltak bútorok. Csak egy embermagasságú, zömök kovácsoltvas lábakon álló tükör a falnál. A magas, keskeny ólomüveg ablakok sötét falfelületekkel váltogatták egymást. A mennyezetről mécsesfüzérek lógtak alá vaskarikákban, a távolabbi sarokban pedig kandalló pislákolt, az egyetlen fényes folt ezen a helyen.

Astragor, kezét hátratéve, a terem közepén állt: szűk öltönyös, egyenes tartású, aszott alakja bizarr, emberfejű sétapálcához tette hasonlatossá.

Zaharra már régen nem látta tanárát, ezért különös kíváncsisággal bámult rá. Úgy tűnt, a Szellem arca még sárgábbá és szikkadtabbá, sötét szemgödre még feneketlenebbé, a szája sarkánál húzódó mély ránc még durvábbá vált.

Hirtelen az a kellemetlen gondolat nyilallt belé, hogy Astragornak már rég ideje lenne testet cserélnie. Az, amelyben most lakozik, minden bizonnyal több száz éves…

A tanítványok eközben félkörbe álltak tanáruk előtt.

Astragor mozdulatlanságát vesztve előrelendült, és így szólt:

– Ma különleges vendégünk van. Rok, mutasd meg a többieknek!

A Szellem fia nem habozott teljesíteni a parancsot és csettintett az ujjával: az ezüstösen csillogó füstből egy hátrakötözött kezű ember fekete sziluettje bontakozott ki. A fogoly elcsigázottnak, éhesnek és betegnek látszott. Közömbös érdeklődéssel nézett a jelenlévőkre, szeme lustán vándorolt egyik arcról a másikra.

– Ez az ember be akart jutni a várba – szólalt meg nyugodt hangon a többiekhez fordulva Rok. – Valami miatt nem hajlandó beszélni. Ti hogyan lépnétek fel?

– Az óramágusok bájitalával – javasolta elsőként Rat.

– Fájdalombűvölettel – szólalt meg hangosan Mark.

– Visszamennék a múltjába, és mindent megtudnék – tette hozzá a saját ötletét Felix.

Rok szája széle megremegett. Astragorra nézett, aki finoman bólintott.

– Ez egy erős óramágus – kezdte Rok. – Olyan főzetet ivott, amely blokkolja az óramágusok bájitalának hatását. Az emlékezete is hozzáférhetetlen. Erős, és mondhatni állhatatos, még a kétórás kínzást is kibírta.

Az ötletek egymás után záporoztak:

– Töröljük az emlékezetét…

– Kutassuk fel a rokonait. Sújtsuk mindnyájukat óramágiával, ha nem tesz vallomást!

– Üssük addig, amíg nem könyörög kegyelemért…

– Állítsuk meg az idejét!

– Vénítsük meg halálosan.

Zaharra elgondolkodva ráncolta össze a homlokát. Semmit sem készült mondani, hiszen Voytnak minden bizonnyal igaza van: ő nem rangidős tanítvány, egyszerűen csak jelen van a tanórán. Viszont eszébe jutott, hogy az erős óramágus csak egy dologtól félhet…

– Hajítsuk ki egy másik párhuzamos időbe, ha nem kezd el beszélni – szólalt meg hangosan Fesh. – Változtassuk meg a sorsát.

Zaharra elmosolyodott. A bátyjával mégiscsak nagyon hasonlítanak egymásra.

A lány a fogolyra emelte tekintetét: a közömbösséget enyhe aggodalom váltotta föl az arcán. Becsmérlően hunyorította össze a szemét, miközben Feshre nézett.

– Gyere ide, unokaöcsém – szólalt meg Astragor.

A fiú előrelépett.

– Tetszik a javaslatod – nyikorogta. – Mit választasz neki?

– Mondjuk, azt javasolnám, legyen sellő a Fekete Mocsárban. Nincs annál rosszabb, mint az egész életedet koszos, bűzös vízben tölteni, miközben arra gondolsz, hogy születésedtől fogva ádáz és ostoba félhal vagy… – Fesh úgy tett, mintha elgondolkodna. – Ehhez nem kell mást tenni, csak visszatekerni az idejét egészen a nulla pontig, majd tiszta lappal kezdeni.

– Gyenge legény vagy, kölyök! – bőgött föl váratlanul a fogoly. – Nincs ehhez elég erőd!

– Majd meglátjuk – folytatta zavartalanul Fesh, és előrántotta az óramutatóját. – Parancsot ad, tanár úr?

Astragor hallgatott, láthatóan nem sietett a válasszal. A jelenlévők érdeklődve figyelték az eseményeket. A fogoly Feshre szegezte tekintetét. A fiú viszont nyugodtnak és magabiztosnak tűnt… Zaharra az ajkába harapott: világos, hogy a bátyja csak blöfföl. Vagy talán mégsem? Az időt könnyedén vissza lehet tekerni, de átdobni az ember lelkét egy másik időfolyosóra, ráadásul egy új párhuzamos időbe! Lehetetlen, hogy Fesh képes lenne erre.

– Rendben – szólalt meg végül lassan Astragor. – Mutasd meg, mit tanultál.

A fiú határozottan felemelte az óramutatóját.

– Megállj!

Minden jel arra utalt, hogy Fesh higgadt arckifejezése megrendítette a „vendég” magabiztosságát.

– Nem kell… Beszélni fogok.

A férfi sovány és sápadt, borostás arca gonosz mosolyba torzult.

– Úgyis tudom, hogy nem maradok életben – tette hozzá hangosan, és csak Feshre nézett. – Mindenki tisztában van vele, hogy a tanárod szereti elrabolni az emberek lelkét… De neked már nincs miért aggódnod – hallatott rövid kacajt. – A te lelkedet már régen elvette.

Zaharrának egy pillanatra úgy tűnt, hogy Fesh most zavarba jön, hiszen a fogoly nem is sejthette, mennyire pontosan célba talált. De a fiú arca kifürkészhetetlen maradt.

Rok Astragor alig észrevehető biccentésének engedelmeskedve ismét csettintett, és a fogoly eltűnt.

A tanítványok mocorogni kezdtek, mintha csak dermedtségből tértek volna magukhoz, halkan összesúgtak, valaki pedig megkönnyebbülten fölsóhajtott.

– Ügyes vagy, unokaöcsém… – hangzott elégedettség Astragor hangjából. – Hiszen tudhattad, hogy még nem vagy képes a párhuzamos időkkel dolgozni. De visszaigazoltad a feltételezésemet. Nem jöttél zavarba. Ez dicséretes… Erős kezed van. De vajon mit mondasz egy másik próbatételre? – futtatta végig tekintetét a tanítványokon Astragor. – Hiszen a fogoly helyén lehet áruló is, bárki közülünk. Elég erős lesz a kezed akkor is, ha… Markot kell vallatnod? A társadat, akivel egy Rendbe tartozol?

Fesh akarata ellenére gonoszul elvigyorodott. Zaharra hümmögött: hát igen, ha az Aranykulcs hordozója árulónak bizonyulna, az ő keze sem remegne meg.

Astragor ajkán gúnyos mosoly suhant át.

– A régi ellenségekkel könnyű szembeszegülni. Meg azokkal is, akik nem szimpatikusak. Ilyen esetben gyakran vagyunk kemények, és gyors, könnyű döntéseket hozunk. Olykor viszont a hozzánk legközelebb állók ellen kell fellépni… Zaharra, lépj előre!

A lány szíve rossz előérzettől szorult össze.

– Tegyük föl, hogy a húgod elárult minket – szólalt meg tompán Rok, miután a lány elhelyezkedett Feshsel szemben. – Átállt az ellenség oldalára, de elfogták, és visszahozták a várba. Nem hajlandó beszélni. Rá kell támadnod.

Zaharra egy pillanatra úgy érezte, hogy Fesh zavarba jön és meghátrál. Észrevette az alig látható jeleket: a fiú finoman az alsó ajkába harapott, nyaka megfeszült, járomcsontja kiélesedett, a szemében pedig rémület gyúlt, apró lángnyelvek a pupillája legmélyén, valahol íriszének csillogó kék jégkérge alatt.

„Ne habozz, Fesh – könyörgött magában Zaharra. – Astragor nem bocsátja meg a gyöngeséget…”

Eközben azonban összerándult a félelemtől, hiszen ki tudja, meddig megy el ma Astragor abban a törekvésében, hogy „képezze” a legjobb tanítványát.

Csak néhány perc telt el, mégis egy órának tűnt.

Fesh erővel meglendítette a karját, és egy óraspirált röpített előre:

– Fájdalom!

Zaharrának nem sikerült elnyomnia kiáltását: a bal válla durva, éles fájdalomtól robbant szét. A bátyja fájdalombűvölete minden bizonnyal az érzelmektől vagy a megrázkódtatástól különösen erősre sikeredett: a fájdalom sajgó tekervénnyé nőtt a mellében, amelyet már nem bírt elviselni, úgyhogy átfogta a vállát, és imbolyogni kezdett. Homlokán hatalmas izzadságcseppek bukkantak elő, szeme elhomályosult a visszafojtott fájdalomtól.

„Csak el ne essek, csak el ne essek…” – ismételgette magában tompán.

De a legrosszabb az volt, hogy meglátta az Aranykulcs hordozójának ünnepélyes vigyorát – a fiú minden porcikájával élvezte a helyzetet.

– Nehéz idők jönnek – nyikorogta Astragor. – Mindnyájatoknak készen kell állnia harcba szállni nemcsak az ellenségeinkkel, hanem a barátainkkal is, ha egyszer átállnak a másik oldalra. A kezeteknek nem szabad megremegnie, amikor találkoztok az árulóval, még akkor sem, ha egy közeli rokonotokról, példának okáért az unokahúgotokról van szó.

Zaharra, aki már magához tért a csapás után, hirtelen megértette, hogy ez az egész színjáték nagy és titkos figyelmeztetés mindnyájuknak, de különösen Feshnek. De talán még neki is. Mivel csak ők ketten kötöttek barátságokat a Tűzkígyó Vár határain túl.

Eközben Rok ismét előrelépett.

– Mindenki elmehet, a kulcshordozókat kivéve. És te is maradj, Zaharra Dragotsy.

Amikor a többi tanítvány a látottak után izgatott beszélgetések közepette kiözönlött a tölgyfa ajtón át a folyosóra, Astragor intett a bent maradóknak, hogy lépjenek közelebb.

– Mindnyájukat meghívták Feketevíz Várába Ognevéknek, a Rubinkulcs hordozójának és húgának születésnapi ünnepségére. Mit mondotok, Dragotsyk?

– Hatalmas Szellem… – közeledett elsőként a nagybátyja felé Fesh. – Engedd meg, hogy én ne utazzam el az ünnepségre… Hamarosan küszöbön az utazás a Széthasadt Várhoz, és szeretnék többet gyakorolni. Nem vagyok nyugodt a kulcsom számkódjával kapcsolatban.

Mark azonnal reagált: teljes megvetést mutatva gúnyosan préselte össze az ajkát.

– Értékelem a tudásszomjadat, unokaöcsém – nevette el magát mereven Astragor. – Ellenben… nem feledkeztél meg a kis megbízásomról?

Fesh lehorgasztotta a fejét.

– Nem feledkeztem meg, tanár úr.

– Örülök, hogy jó a memóriád. Egyébként pedig fontosnak tartom még egyszer emlékeztetni benneteket, hogy minél több időt kell töltenetek a többi kulcshordozóval. Tudni, miről beszélnek, gondolkodnak, mit fontolgatnak. És ami a legfontosabb, hogy ezeket az információkat átadjátok nekem. És ne feledjétek, mit mondtam nektek kettőtöknek a barátokról. Az erőről és a gyengeségről.

Astragor hosszú, fürkésző tekintettel mérte végig a fiúkat, majd intett:

– Mehettek.

Fesh és Zaharra ment ki elsőként, Markot viszont Rok feltartóztatta az ajtónál, egészen közel húzódott hozzá, és félhangosan mondott neki valamit. Az Aranykulcs hordozója töprengő arcot vágott, világosan látszott, hogy felcsigázták.

Zaharra fel akart menni a tetőre, hogy átgondolja a történteket. De Fesh pillanatok alatt utolérte, és megállította.

– Bocsáss meg! – szólalt meg alig hallhatóan. – Ha nem tettem volna meg, mindkettőnket megbüntet.

– Tudom – bólintott komolyan Zaharra. – Ezért könyörgök neked, hogy légy óvatos. Nem tudhatod, mit kér legközelebb… Érted?

– De még mennyire!

– És, tudod… – nézett körül Zaharra. Rok és Mark a beszélgetéssel voltak elfoglalva, így aligha hallgatózhattak. A többi tanítvány pedig kicsit távolabb állt, és nyilvánvalóan azt a percet várták, amikor Rok végre szabadul és közli velük, hogy a továbbiakban mit fognak csinálni. – Azzal kapcsolatban igazad van, hogy kicsit el kell távolodni a barátainktól – suttogta gyorsan. – Nem szabad nyíltan beszélgetned velük, amikor jelen van valaki a mieink közül.

Fesh akaratlanul Rokra meg Markra sandított, és elfintorodott.

– Aha… És amúgy mi a helyzet velük? – vonta fel kérdőn a szemöldökét a fiú.

– Valaki sokadszorra írt nekem – felelte célzással a lány. – És megint rólad van szó a levelekben.

Zaharra négyrét hajtott papírt húzott elő ruhája zsebéből, és gondosan a tenyerébe rejtve tartotta.

– Tudom, hogy nem közömbös neked. Fogd!

A fiú felé nyújtotta a kezét, megmutatva a cetli sarkát, mintha csak ingerelné.

Fesh hezitált. Hosszú pillantást vetett a levélre, majd olyan mozdulatot tett, mintha el akarná venni.

– Nézzenek csak oda! – szólalt meg hangosan Mark. – Az Ezüstkulcs hordozójának levele érkezett! De jó lenne tudni, ki írogat neked!

– Ez az én levelem! – gurult dühbe Zaharra, és a háta mögé rejtette a cetlit.

Fesh élesen sarkon fordult, testével takarta el a húgát, és felkészült régi ellensége bármilyen cselekedetére.

Zaharra sajnos nem látta, hogy Felix hangtalanul mögé lopakodott, amint meghallotta az Aranykulcs hordozójának első kiáltását. Az átkozott fiú kikapta a levelet a lány kezéből, és kissé távolabb futott vele.

– Add vissza! – üvöltött fel Zahrra, és Felixre rontott.

De Mark útját állta. Kezében óramutatójának hegye csillogott.

– Csak nem azt akarod, hogy jó messzire visszatekerjem az idődet? – suttogta gúnyosan Mark. – Nem hallottad, mit mondott az előbb nekünk a hatalmas Astragor? Kaphatok az alkalmon, és megbüntethetem az árulót, aki ki tudja, honnan kapott levelet.

– Hogy én áruló lennék? – háborodott fel Zaharra olyan halkan, hogy a többiek ne hallják. – Te itt egy jöttment senki vagy!

– Ezt majd még meglátjuk – szűrte a fogai közt a választ az Aranykulcs hordozója. – Ráadásul eszembe jut egy kellemetlen eset Norttal, és csinálhatok valami hasonlót veled is. Szóval nyugi, kislány.

– Csak merj hozzá érni, te idióta, és a te időd fogja bánni.

Fesh Mark homlokára célzott az óramutatójával.

– Tegyétek csak el az óramutatókat – avatkozott közbe Rok, de ő is halkan beszélt. – Nem fogtok itt párbajozni.

– Ez a levél Vasilisa Ognevtől jött! – kiáltott fel mindeközben Felix, és szemével átfutotta az első sorokat. – Arról mesél, hogy mennyire jól elvan a Fekete Királynőnél… És kérdezi, hogy mi újság Feshsel, miért nem válaszol neki, haha…

Mindenki, aki hallotta, felnevetett, Fesh arcát pedig enyhe pír öntötte el.

– Mi közöm nekem hozzá? Ez Zaharra levele!

Dühös pillantást vetett a húgára, bár a lány már régen rájött, mekkora baklövést követett el, és válasz gyanánt csak panaszosan lebiggyesztette az ajkát. Hiszen Fesh annyira letörtnek látszott, és ő csak szerette volna felvidítani. Na tessék, megmutatkozott a gyöngeség… Elkapták!… Egyáltalán nem kellett volna sietnie, később is átadhatta volna a levelet, szemtanúk nélkül.

Eközben Felix hangosan olvasni kezdte a levelet.

– „Szia, Zaharra! – kezdte cincogó hangon a többiek helyeslő vihogásától kísérve. Mindenkinél jobban persze Mark nevetett. – El sem hinnéd, mennyire jó itt…”

Zaharra a fiú felé iramodott, de Rok vaskeze váratlanul megállította.

– Hadd olvassa – szólalt meg tompán. – Egy ideje már mindannyiunkat érdekel, hogy tölti a napjait a Fekete Kulcs hordozója.

Mark elvigyorodott, láthatóan élvezte Zaharra zavarodottságát: Rok mellett, kezét hátrakulcsolva, Astragor állt.

– Tovább – utasította Felixet.

– „A várban szinte nincs is ember, minden munkát clockerek végeznek… – folytatta a fiú, most már rendes, tisztelettudó hangon. – Tudom, hogy ezek mechanikus bábuk, de mivel annyira hasonlítanak az emberre, ijesztően néznek ki… A Fekete Királynő sok érdekes dolgot mesél, és még különböző bűvöletekre is tanít… Megismerkedtem érdekes lányokkal, mindnyájuknak különleges képessége van. Legjobban Viharral szeretek barátkozni, aki nagyon jól verekszik. Bárcsak látnád, mit művel a levegőben, egyik fiú sem bír el vele, mert nagyon ügyes és erős. Hamarosan elutazom a Jósok Testületéhez, amely messze innen, a hegyekben van. A Fekete Királynő azt mondja, ez nagyon fontos. Hópihe annyira megnőtt, hogy meg sem ismernéd. Minden reggel repülök vele. Nagyon hiányzol! Bízom benne, hamarosan látjuk egymást. Mi újság Feshsel? Írtam neki, de nem válaszol. Minden bizonnyal még mindig haragszik. Mondd meg neki, ha lehet, hogy semmit sem tudtam a szüleiről, rendben? Alig várom, hogy találkozzunk! Vasilisa”… Ennyi.

Zaharrára rossz volt ránézni: elsápadt, ajka finoman remegett. Ebben a pillanatban szörnyen gyűlölte Felixet. De a fiú válaszképpen csak kajánul hunyorított. Attól függetlenül, hogy Zaharra közeli rokonnak számított, hiszen Astragor unokahúga volt, a tanítványok ranglétráján majdnem a legalacsonyabb fokon állt. A lány nézte az arcukat: mindenki nyugtalannak tűnt – leginkább attól tartottak, hogy Astragor mindenkit megbüntet a szerencsétlen levél miatt. De Zaharrát valami más döbbentette meg: a rá irányuló tekintetekben még csak nyoma sem volt együttérzésnek.

„Nesze neked, mieink…” – gondolta keserűen. Ez a gondolat viszont hirtelen visszaadta elveszített meggyőződését: a rendbéli „barátait” már rég nem tartotta a családjának. Fesh kivételével, persze.

– Szóval meglátogatják a jövendőmondókat – szólalt meg elgondolkodva Astragor. – Jó lenne tudni, miért van erre szükségük. Csak nem akar a Fekete Királynő nagyban játszani? Meg akarja változtatni a jövőt… Hogy jutottál hozzá ehhez a levélhez? – kérdezte hirtelen anélkül, hogy Zaharrára nézett volna. – Nem adtad át Roknak ellenőrzésre, igaz?

Zaharra behúzta a nyakát, és csak ezután ingatta meg tagadólag a fejét.

– Van egy röppentyűm… Önrepülő levél…

– Hogyan? – érdeklődött Astragor. – Hogy működik?

Zaharra még jobban elsápadt.

– Egyik saját zugból repül a másikba – suttogta alig hallhatóan.

– Milyen érdekes… Át kell kutatni mindnyájatok szobáját. Lehet, hogy találunk még meglepő dolgokat. Rok, vedd kezedbe az ügyet.

A fiú azon nyomban bólintott.

– Meglesz, tanár úr.

– Itt van tehát a Tűzkígyó Vár leggyengébb pontja – irányította feneketlen fekete szemét Astragor Zaharrára. – Mi viszont különös hasznot húzhatunk ebből.

Astragor Feshre emelte tekintetét, aki azonnal lehajtotta a fejét, majd teljes zavarodottságban hagyva tanítványait, felszívódott a levegőben.

– Gratulálok, most aztán jól megkaptátok a magatokét – szólalt meg szigorúan Rok. – Térjetek vissza mindannyian a szobátokba, és várjátok az érkezésemet.

Amint befejezte mondandóját, a tanítványok azon nyomban kereket oldottak, valószínűleg siettek még jobban elrejteni személyes titkaikat.

– Miért levelezel vele? – sziszegte Fesh, amikor Zaharrával befordultak a sarkon. – Jobb lett volna, ha Nicknek írsz. Mindnyájunkat kellemetlen helyzetbe sodortál.

Zaharra dühös pillantást vetett a fiúra.

– Kevesebbet kellett volna hezitálni – förmedt rá. – Ha rögtön elveszed a levelet, senki sem tudott volna meg semmit.

– Szóban is elmondhattad volna… És különben is, nekem nem kell az a levél! – jött még jobban dühbe a fiú. – Minek adtam oda a röppentyűt, hm? Rögtön rá kellett volna jönnöm, hogy mire kell neked… Ha megtudják, hogy én csináltam…

– Senki sem tud meg semmit – felelte mogorván Zaharra. – Ha újra rákérdeznek, azt fogom mondani, hogy Astrogradban vettem.

Fesh erre semmit sem mondott. Vetett még egy haragos pillantást a húgára, majd gyors léptekkel előreiramodott, és hamarosan eltűnt a fordulóban.

Repültek a napok. Vasilisa egyre jobban hozzászokott új otthonához. Minden reggel nagyon korán kelt, öt óra után, mert szerette volna megnézni a napfelkeltét. Időjárástól függetlenül mindig tett egy kört a vár körül. Hópihe annyira megnőtt, hogy már képes volt együtt repülni Vasilisával, később pedig a hátán is vinni kezdte gazdáját. Rövid idő alatt annyira hozzászoktak a repüléshez, hogy a lány még kisebb trükköket is végre tudott hajtani, például mérlegállást csinált a madár hátán. Nem volt nehéz, hiszen a holdmadár tollazata mágnesként vonzotta magához a talpát, így egyszerűen csak meg kellett tartania az egyensúlyát. Volt viszont valami rossz is a dologban: Hópihe napközben jobban szeretett szunyókálni a fészkében, amelyet direkt neki alakítottak ki az egyik torony teteje alatt. Sötétedés kezdetétől viszont készen állt, hogy akár egészen reggelig repüljön, különösen telihold idején.

Kilenc órakor, rövid reggeli után a Kőteremben Vasilisának és Viharnak megkezdődtek a tanóráik: matematika, óramágia-történet, bűvölettan, kronológia és óraszerkezettan. A Fekete Királynő szinte egész idő alatt úton volt, ezért a foglalkozásokat többnyire Mendeira tartotta, a Sötét Gondolatok tündére, aki jelen volt Vasilisa óramágusi beavatásán.

A lány eleinte tartott tőle, de hamarosan rájött, hogy a sötét tündér kaján természete tulajdonképpen jó szívet rejt.

– Megbüntetlek benneteket! – ismételgette gyakran Mendeira. – Moshatjátok a vár padlóját a clockerek helyett.

Vagy:

– Este nem adok enni! A vár tömlöcébe zárlak! Eltöröm a szárnyatokat!

De Vasilisa emlékei szerint a tündér még sosem váltotta be a fenyegetéseit.

Mendeira egyébként nagyon szigorú volt, és ha a lányok közül valakinek nem sikerült valami, addig gyakoroltatta, amíg tökéletesen végre nem hajtotta.

A tanulás könnyen ment, ezért Vasilisa szívesen végzett el minden feladatot, és hosszasan gyakorolta egyik vagy másik óramágusi varázsigét. Nagyon tetszettek neki a helyváltoztatásra szolgáló bűvöletek, az utazások a saját emlékeiben, és különösen az időbeli átkelések a tükrökön keresztül.

Rimma és Tzya átjöttek a hétvégére, és a várban azonnal jó hangulat kerekedett. Vasilisa mindenkivel összebarátkozott, de a régi barátai persze nagyon hiányoztak – Diana, Zaharra, Nick, Danila, a kiállhatatlan Fesh… és még a kis Nicole is.

Néha bevette magát a saját zugába, és minden alkalommal hol mérgében, hol pedig szomorúságában arra gondolt, hogy meg kéne változtatni az átkeléshez szükséges emlékképét. De mégis gyakran időzött a völgyben a vízesésnél – levelet várt Zaharrától, de a barátnője valami miatt már régóta nem válaszolt.

Igaz, Vihar nem hagyta sokáig szomorkodni. Bebarangolták együtt a vár környékét, még az erdőben is jártak, amely egészen a hegyek lábánál kezdődött, és ahová tilos volt kimenni. Vihar gyakran emlegetett egy bizonyos Maart, a legjobb barátját, aki szintén a Fekete Vérmek Várában lakott. Azt mondta, hogy a fiú ismeri az összes titkos ösvényt, de most hosszú kiküldetésre utazott a műszerész nagyapjával. Ezenkívül Vihar megtanította Vasilisát a szárnyaival harcolni: élesen felröppen, oldalra bukik, majd gyors ütéseket visz be. Vagy gyorsan eltűnik az egyik helyről, hogy rögtön máshol bukkanjon elő.

Rimma gyakran osztott meg Vasilisával astrogradi iskolai híreket. Például hogy a drága Elen az iskola jelét formázó bross kötelező viselését vezette be a lányok egyenruhájához. Továbbá egyhetes eflarai körutazást szervezett az elitosztályának, pedig az iskola legjobb tanulóinak kellett volna menniük. Selejtező versenyt persze senki sem rendezett.

Marknak és Marynek rajongótábora lett, akik állandóan a sarkukban járnak. A párocskának Nort meg Daila a legjobb barátai, akik emiatt fentebb már nem is hordhatnák az orrukat. Yaris, a Bronzkulcs hordozója félrevonult, és senkivel sem beszélget, bár néhányszor látták Markék társaságában. De ami a legfontosabb, hogy Astarius még egyszer sem tartott foglalkozást a kulcshordozóknak, ezért Vasilisának nem kell aggódnia, hogy róla talán megfeledkeztek. Mindenesetre az első expedíció az ősi várfalakhoz komoly előkészületeket igényel.

Vasilisa gyakran álmodta, hogy a Széthasadt Várban sétál, fut a lépcsőkön, és belepillant a falakon lógó tükrökbe… Valami miatt az egyikben mindig Astragort látta. A gyakran ismétlődő rémálom ellenére Vasilisa bevallotta magának, hogy leküzdhetetlen vágyat érez, hogy ismét az ősi óramágusi várban legyen, és újra a saját szemével lássa az Óratornyot…

A hegygerinc csipkézett pereme mögül előbukkant a vakítóan vörös nap széle. Sugarai hamarosan finom szürkésrózsaszín fényárba borították az egész völgyet, és magukba olvasztották az utolsó ködfelhőket az álmos tó fölött.

Erről a dombról be lehetett látni az egész várat és a hatalmas, zöldbe borult parkot. A tornyok keskeny csúcsai a főépület fölé magasodtak – úgy nézett ki, mintha egy gigantikus sün kis időre ledőlt volna aludni a tükörsima vízkorong mellé.

Vasilisa ajkához emelte az ujjait, és fülsiketítőt füttyentett. Abban a pillanatban a magasban Hópihe árnya villant fel: a holdmadár tett egy kört, majd vitorlázva földet ért a gazdája mellett. A lány kedvesen megsimogatta a madár hófehér-szürke oldalát, majd könnyedén fölugrott rá, és szorosan átfogta a nyakát.

Először bemelegítettek egy kicsit azzal, hogy egyszerűen a fák fölött repkedtek. Ezután Vasilisa új trükkökre kezdte tanítani a madarat: kicsit előrerepült, és különféle mozdulatokat csinált. Széttárta a karját, mintha repülő szárnyai lennének, és éles fordulót hajtott végre hol jobbra, hol balra, emellett időről időre megpördült a tengelye körül, és „dugóhúzóban” jött ki belőle. Hópihe hajszálpontosan megismételte gazdája bármelyik mozdulatát. Vasilisa már régen észrevette a madár utánzóképességét, ezért könnyedén, csak a saját szórakoztatásukra próbálta fejleszteni. Ma a szaltót tanulták, az egyetlen elemet, amely nehezen ment a holdmadárnak. Szegény Hópihe a fején keresztül próbált átfordulni, viccesen felhúzta a lábát, de átbillennie sehogy sem sikerült. Szaporán verdesett a szárnyával, próbálta korrigálni elvesztett egyensúlyát. Amikor viszont Hópihének nagy nehezen kezdett összejönni a mutatvány, a legmagasabb torony órája elütötte a reggel kilencet.

Vasilisa rádöbbent, hogy el fog késni, ezért hanyatt-homlok repült a parkba, ahol az első tanórát Mendeira tartotta. Rimma, Tzya meg Vihar már elhelyezkedtek a fűben, és térdükre helyezték a varázslapjukat. Ma mindenki, még Vihar is egyszerű fekete ruhába, a Fekete Vérmek Várának egyenruhájába öltözött. Vasilisa titokban örvendezett, hogy ő is ezt vette fel: ez alkalommal a Sötét Gondolatok tündéréhez a Fekete Királynő is csatlakozott, aki szigorúan ügyelt az iskolai szabályok betartására. Mendeira egyébként többnyire megengedte, hogy mindenki abban járjon, amiben akar.

– Lássuk csak, hogy tanultál a távollétemben, Vasilisa – lengett rosszallón egyik oldalról a másikra a fekete fátyol. – Mendeira már az egekig dicsérte a sikereidet. Csak nem esett túlzásokba?

A fekete fátyol a Sötét Gondolatok tündére felé fordult.

– A lány kissé zárkózott és konok – jelentette ki Mendeira. – De mindent egybevéve, az eredményei egészen tűrhetőek. Például, ahogyan az óramutatóval bánik: gyorsan számol, gyorsan megoldja az egyenleteket, a mágikus bűvöletei egyre magabiztosabban sikerülnek.

– Ez mind dicséretes – szólalt meg szigorúan a Fekete Királynő. – A késése azonban megbocsáthatatlan.

Vasilisa lehorgasztotta a fejét.

– Bocsáss meg, felség… Kicsit eljátszottunk Hópihével, és nem vettem észre, hogy elrepült az idő.

– És mi újság a holdmadaraddal? – kérdezte élénken a vérmek uralkodónője. – Próbáltál már éjjel repülni rajta?

Vasilisa a fejét rázta:

– Még nem.

– Mindenképpen próbáld ki, hiszen ezek a madarak különleges erőt nyernek a holdfényből. De kérlek, a repülés ideje alatt mindig maradj a vár területén és környékén, a hegy lábánál húzódó erdő szegélyéig. Szavamat adtam Norton Ognevnek, hogy úgy fogom óvni a lánya életét, akár a sajátomat. Egyébként hamarosan lehetőséged nyílik éjszaka repülni a holdmadaradon – tette hozzá titokzatosan suttogva. – Állj ma készen tíz órakor. A személyem körüli clockerek közül valamelyik elkísér majd oda, ahová kell… Na jól van – emelte föl a hangját. – Sikeres foglalkozást kívánok.