Izgalmas nyári novellák
a krimi királynője tollából

részlet

Translation entitled „Szentivánéji krimik”

© 2021, Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Agatha Christie: Midsummer Mysteries

© 2021 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT® MARPLE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

www.agathachristie.com

Fordította Etédi Péter, Gy. Horváth László, Kada Júlia, Kállai Tibor, Katona Tamás, Prekop Gabriella, Sipos Katalin

Borítóterv © 2021 HarperCollinsPublishers Ltd

Borítófotók © Shutterstock.com

A borítót az eredeti alapján Váraljai Viktória készítette.

Hungarian translation © Etédi Péter, Gy. Horváth László, Kada Júlia, Kállai Tibor, Katona Tamás jogutódai, Prekop Gabriella, Sipos Katalin, 2021

Magyar kiadás © Helikon Kiadó Budapest, 2021, 2022, 2025

Minden jog fenntartva

Bevezető Nyár a Pireneusokban

Apám és Madge gyakran jártak lovas túrákra, én pedig addig rimánkodtam nekik, amíg bele nem egyeztek, hogy elvisznek engem is. Úsztam a boldogságban, és bár anyámnak voltak aggodalmai, apám gyorsan eloszlatta őket.

– Jön velünk egy hegyi vezető is – magyarázta –, aki hozzá van már szokva a gyerekekhez, és tud vigyázni, hogy bajuk ne essen.

Másnap reggel megérkezett a három ló, és elindultunk. Nyaktörő ösvényeken kanyarogtunk egyre feljebb, és nagyszerűen éreztem magam a hatalmas állat hátán. A vezető előttem haladt, néha leszedett pár szál virágot, és odaadta, hogy tűzzem a kalapszalagom mögé. Minden a legnagyobb rendben volt, de amikor megérkeztünk egy magaslatra, és hozzáláttunk az elemózsiánk elfogyasztásához, a vezető egy különleges ajándékkal akart megörvendeztetni. Elkapott egy csodálatos pillangót. – Pour la petite mademoiselle!1 – kiáltotta, és a kabátja hajtókájából előhúzott gombostűvel a kalapomra tűzte! Szörnyű pillanat volt: éreztem, ahogy a szegény pillangó vergődik a tűn, és a fájdalom belemarkolt a szívembe. Természetesen nem szóltam egy szót sem, mert nem akartam udvariatlan lenni, hiszen kedvességnek szánta, és ha visszautasítom, talán nagyon megbántódik. De a szerencsétlen pillangót, amely közben szörnyű vergődéssel haldoklott a kalapomon, nagyon szerettem volna levenni! Az a szörnyű vergődés a kalapomon! Azt tettem, amit egy ilyen helyzetben egy gyerek tenni szokott: sírva fakadtam.

De minél inkább tudakolták, mi a bajom, annál kevésbé tudtam megszólalni.

– Mi történt? – kérdezte apám. – Fáj valamid?

– Lehet, hogy mégis fél a lovaktól – tippelt a nővérem.

Csak a fejemet ingattam, hogy nem félek, és nem fáj semmim.

– Elfáradtál? – találgatott tovább apám.

– Nem – válaszoltam.

– Akkor mi a baj?

Képtelen voltam elárulni. Ezt nem lehetett megmondani. A vezető ott állt mellettünk, és értetlenül bámult rám.

– Túl kicsi még! – mondta végül bosszúsan apám. – Nem kellett volna elhoznunk a kirándulásra.

Erre elkezdtem még jobban bőgni. Tudtam, hogy elrontom apám és nővérem kedvét, de képtelen voltam abbahagyni, és imádkoztam magamban, hogy vegyék már észre, mi a bajom. Hiszen nyilvánvalóan ők is látták a pillangót, és igazán kibökhették volna, hogy „biztos nem tetszik neki a lepke a kalapján”. Ha ők kimondták volna helyettem, akkor minden rendbe jött volna. De én nem mondhattam ki. Szörnyű érzés volt. Nem fogadtam el az ennivalót sem, csak ültem és sírtam, a pillangó pedig szenvedett. Végül abbamaradt a vergődés, amitől meg kellett volna könnyebbülnöm, ám ekkor már annyira zaklatott voltam, hogy semmi sem tudott megnyugtatni.

Később nyeregbe ültünk, és elindultunk lefelé – apám mogorván, nővérem bosszúsan, vezetőnk pedig még mindig értetlen mosollyal az arcán. Szerencse, hogy nem jutott eszébe még egy pillangót fogni a felvidításomra. Mint a megvert hadsereg, úgy érkeztünk vissza. Anyám a nappaliban várt bennünket.

– Ó, drágáim! – csapta össze a kezét. – Mi a baj? Agatha talán megütötte magát?

– Mit tudom én! – vetette oda apám. – Fogalmam sincs, mi a baja, talán fáj valamije. Azóta bőg, amióta megálltunk ebédelni. Enni sem volt hajlandó.

– Mi a baj, Agatha? – kérdezte anyám.

Képtelen voltam megmondani. Csak néztem rá üres tekintettel, miközben még mindig peregtek a könnyeim. Anyám figyelmesen nézett egy darabig, majd megszólalt. – Ki tűzte oda azt a lepkét a kalapjára?

A nővérem azonnal mondta, hogy a hegyi vezető.

– Értem már – sóhajtott anyám. – Ez volt a baj, ugye, Agatha? Élt még az a pillangó, és te tudtad, hogy fáj neki.

Ó, milyen csodálatos megkönnyebbülés, ha valaki megérti, mi nyomja a szívünket, és azt ki is meri mondani, megszabadítva ezzel minket a hallgatás kényszerétől! Anyám karjaiba vetettem magam, átöleltem a nyakát, úgy zokogtam. – Igen, igen, igen! Vergődött a pillangó, csapkodott a szárnyával! De a vezető olyan kedves volt, és nekem adta ajándékba, ezért nem mertem szólni…

Anyám megpaskolta a hátamat, és hirtelen az egész rémtörténet kezdett szertefoszlani.

– Megértem, mit érezhettél – mondta anyám. – De most már túl vagy rajta, nyugodj meg.

(Kállai Tibor)

A vérfoltos járda

– Lehet, hogy furcsán hangzik, de nem lelkesedem azért, hogy elmondjam a történetemet – mondta Joyce Lemprière. – Nagyon régen történt már – egészen pontosan öt éve –, de azóta is rossz érzésem van, ha csak eszembe jut. Mert ez a felszínen látszólag sugárzó és derűs eset a mélyben hátborzongatóan szörnyű. És ráadásul az a kép, amit azokban a napokban festettem, ugyanezt a hangulatot árasztja. Amikor rápillant az ember, csak egy kis meredek, napsütötte cornwalli utcácskát lát. De ha kissé hosszabban szemléli, valami baljós érzés keríti hatalmába. Soha nem adtam el, de nem is nézek rá soha. A műtermem egyik sarkában áll, a fal felé fordítva.

A helyet Rathole-nak hívták. Különös kis cornwalli halászfalu, igazán festői – talán túlságosan is az. Minden szegletét áthatja az álmos, régi emlékeket idéző cornwalli hangulat. Boltjaiban bubifrizurás, köpenyes lányok rajzolnak vevőcsalogató iniciálékat pergamenlapokra. Ódon, furcsa, csinos kis település, de nagyon is tudatosan az.

– Nem is tudom – sóhajtott Raymond West tűnődve. – A kirándulóbusz az oka mindennek. Legyenek még oly szűkek is az utak, amelyek levezetnek a környező hegyekből, a festői falucskák nem menekülhetnek meg a turistáktól.

Joyce bólintott.

– Sok kis keskeny út vezet Rathole-ba, s oly meredekek, mint a házfalak. Nos, hogy folytassam a történetet: két hétre mentem le Cornwallba, festeni. Van Rathole-ban egy nagyon régi fogadó, a Polharwith Címer. A fáma szerint ez az egyetlen ház maradt épen, amikor a spanyolok ezerötszáz-valahányban szétbombázták a falut.

– Na, azt talán mégse – ráncolta homlokát Raymond West. – A történelmet azért ne írja át, Joyce, kedves.

– Jó, hát akárhogy is volt, valami ágyúkat tettek partra, aztán tüzeltek velük, a házak meg összeomlottak. Végül is nem ez a lényeg. A fogadó csodálatos kis régi épület volt, a bejárata elé pedig tornácfélét emeltek, négy oszloppal. Sikerült igen jó helyet találnom, és már épp munkához láttam volna, amikor észrevettem, hogy egy autó araszolgat le kanyarogva a hegyről. Természetesen miért is állt volna meg máshol, mint pont a fogadó előtt – a lehető legrosszabb helyen. Ketten szálltak ki belőle – egy férfi és egy nő –, de nem figyeltem meg őket különösebben. A nő mindenesetre mályvaszínű vászonruhát és mályvaszínű kalapot viselt.

A férfi nemsokára megint kijött, és nagy megkönnyebbülésemre a kocsiját levitte a partra, és ott is hagyta. Visszasétált a fogadóhoz, ott ment el mellettem. Ebben a pillanatban egy másik nyavalyás autó érkezett le kígyózva a hegyről, és egy nő szállt ki belőle, akin a legrikítóbb kartonruha volt, amit valaha is láttam, skarlátvörös mikulásvirágok, igen, azt hiszem, azok voltak rajta, és olyan nagy, egzotikus szalmakalapot viselt – kubai, nem? –, ami szintén élénk skarlátvörös színű volt.

Ez a nő nem a fogadó előtt állt meg, hanem csak az utca vége felé, nem messze a másik autótól. Ott kiszállt, és a férfi, amikor meglátta, meglepetten felkiáltott: – Ó, Carol, milyen csodálatos véletlen! Fantasztikus, hogy itt találkozunk, ezen az isten háta mögötti helyen. Ezer éve nem láttalak! Szervusz, drágám, itt van Margery is – a feleségem, tudod. Gyere csak, hadd mutassalak be neki gyorsan!

Egymás mellett felsétáltak az utcán a fogadó felé, én meg észrevettem, hogy a másik nő épp akkor jön ki a házból, és elindul feléjük. Azt, akit Carolnak hívtak, csak egy pillanatra láthattam, amikor elhajtott mellettem a kocsijával. Arra azért ez is elég volt, hogy feltűnjön, milyen fehérre púderezte az állát, és milyen lángoló vörösre rúzsozta a száját, és felötlött bennem – épp csak felötlött –, hogy Margery vajon tényleg olyan boldog lesz-e, hogy megismerheti. Margeryt nem láttam közelről, de távolról szürke kis teremtésnek, iszonyúan merevnek és jól neveltnek tűnt.

Semmi közöm nem volt az egészhez, persze, de az ember olykor fura dolgokat lát, és önkéntelenül is eltűnődik egy kicsit. Onnan, ahol álltak, beszélgetésükből csak néhány szófoszlány jutott el hozzám. A fürdésről volt szó. A férj, akit, amennyire hallottam, Denisnek hívtak, csónakot akart bérelni, hogy a part mentén evezzenek egy kicsit. Azt mondta, van arrafelé egy híres öböl, amit feltétlenül meg kellene nézniük, úgy egy mérföld távolságra. Carol egyetértett azzal, hogy nézzék meg, de azt javasolta, inkább a parti sziklákon sétáljanak végig, és onnan nézzék meg az öblöt. Azt mondta, gyűlöli a csónakázást. Végül is elérte, amit akart. Ő a sziklaúton megy majd, és az öbölnél csatlakozik hozzájuk, Denis és Margery viszont csónakot bérelnek, és azzal mennek.

Annyit beszéltek a fürdésről, hogy én is kedvet kaptam hozzá. Borzasztó meleg volt akkor délelőtt, és amúgy sem ment jól a munka. Aztán az is eszembe jutott, hogy a fény sokkal kedvezőbb lesz délután. Így aztán összekaptam a cuccaimat, és lementem egy fövenyes partszakaszra, amiről már hallottam – épp az ellenkező irányban volt, mint az öböl, és csuda klassz kis helynek találtam. Fürödtem egy jót, aztán még ott helyben megettem egy marhanyelvet két paradicsommal, és valamikor délután jöttem fel, telve önbizalommal és lelkesedéssel, hogy folytassam a munkát.

Úgy tűnt, mindenki sziesztázik a faluban. Igazam volt a délutáni napfénnyel kapcsolatban, az árnyékok sokkal kifejezőbbek voltak. Képem fő témájának a fogadót szántam. Rézsút egy fénysugár vetült a Polharwith Címer elé, sajátos hatása volt. Úgy vettem észre, hogy a fürdőzők épségben visszatértek, mert egy skarlátvörös meg egy sötétkék fürdőruha volt kiterítve a balkonon, száradtak a napon.

A képem egy sarkában nem tetszett nekem valami, így néhány pillanatra közelebb hajoltam, hogy kiigazítsam. Amikor újra felnéztem, egy alakot pillantottam meg a fogadó egyik oszlopának dőlve – mintha a semmiből került volna oda. A férfi ruházatából úgy ítéltem meg, hogy halászember. Hosszú, fekete szakálla volt, és keresve sem találhattam volna jobb modellt, ha éppen egy spanyol kalózkapitányt akartam volna lefesteni. Lázas sietséggel munkához láttam, nehogy elmenjen, mielőtt még befejezem, bár a szoborszerű tartásából akár azt is hihettem volna, el van szánva rá, hogy örök időkre ott fogja támasztani az oszlopot.

Végül aztán persze elmozdult, de szerencsére akkorra már elkészültem a vázlattal. Odajött hozzám, és megszólított. Micsoda dolgokat mesélt, te jó ég!

– Rathole nagyon érdekes hely volt valaha – mondta.

Tudtam én ezt jól, és meg is mondtam neki, de ez nem szegte kedvét. Végig kellett hallgatnom a falu lebombázásának – akarom mondani lerombolásának – egész históriáját meg azt is, hogy az utolsó ember, akit megöltek, a Polharwith Címer fogadósa volt. Saját házának küszöbén döfte le egy spanyol kapitány, vére a járdára fröccsent, és a foltot száz évig senki sem tudta eltüntetni onnan.

Mindez nagyon jól illett az álmosító, bágyadt délután hangulatához. A férfi lágy, behízelgő hangon mesélt, a mélyben mégis valami ijesztőt éreztem. Rendkívül udvarias volt a modora, ugyanakkor az volt a határozott benyomásom, hogy ez az ember a felszín alatt kegyetlen. Jobban megértette velem a spanyol inkvizíciót és az egyéb szörnyűségeket, mint addig bárki.

Miközben beszélt, én mindvégig festettem, de hirtelen arra lettem figyelmes, hogy a nagy izgalomban, amellyel történetét követtem, valami olyasmit is ráfestettem a képre, ami a valóságban nem volt ott. A járdának arra a fehér négyszögére, ahova a Polharwith Címer bejárata előtt az a sugárnyaláb esett, vérfoltokat festettem. Egészen rendkívülinek tűnt, hogy az emberi elme így rá tudja szedni a kezet, de amikor újra a fogadó felé néztem, újabb döbbenet ért. A kezem mindössze azt festette, amit a szemem látott – vércseppeket a fehér járdán.

Egy vagy két percig meredten bámultam. Akkor becsuktam a szemem, és azt mondtam magamnak: „Ne légy már ilyen ostoba, nincs ott az égvilágon semmi.” De amikor újra kinyitottam a szemem, a vérfoltok még mindig ott voltak.

Hirtelen úgy éreztem, hogy én ezt nem bírom tovább. Félbeszakítottam a halász szóáradatát.

– Mondja csak – kicsit káprázik a szemem, tudja –, azok ott vérfoltok a járdán?

Elnéző kedvességgel nézett rám.

– Manapság már nincsenek vérfoltok, nagysád. Amiről beszéltem, az majdnem ötszáz éve történt.

– Igen, igen, de most, ott a járdán – dadogtam. Nem tudtam többet mondani. Tudtam… tudtam, hogy nem látja, amit én viszont igenis láttam. Felálltam a székemről, és reszkető kézzel hozzáláttam, hogy elrámoljam a dolgaimat. Miközben pakolásztam, az a fiatalember, aki aznap reggel érkezett autón, kijött a fogadó ajtaján. Felnézett, és zavartan végigtekintett az utcán. Fent a balkonon a felesége beszedte a fürdőruhákat. A férfi elindult a kocsija felé, de hirtelen megfordult, és átjött a halászhoz.

– Mondja csak, barátom, nem tudja véletlenül, az a hölgy, aki azzal a másik autóval jött, visszaérkezett már?

– Az a szépasszony abban a nagy virágos ruhában? Nem, fiatalúr, még nem láttam. Még reggel lement az öböl felé a sziklaúton.

– Tudom, tudom. Mindannyian ott fürödtünk együtt, aztán elvált tőlünk azzal, hogy visszajön ide, de azóta se láttam. Az nem lehet, hogy ennyi idő alatt se érjen vissza. A sziklák itt a környéken ugye nem veszélyesek?

– Az attól függ, uram, melyik utat választja az ember. A legjobb, ha ilyenkor visznek magukkal valakit, aki ismerős itten.

Egy percig sem volt kétséges, hogy magára gondol, és azonmód el is kerekítette volna a dolgot, ha a fiatalember minden teketória nélkül belé nem fojtja a szót. Aztán Denis visszafutott a fogadóhoz, és felkiabált a feleségének a balkonra.

– Figyelj csak, Margery, Carol nem jött még vissza. Ez azért furcsa, nem?

Azt nem hallottam, hogy az asszony mit válaszol, de aztán megint a férj szólalt meg:

– Most már igazán nem várhatunk tovább! El kell indulnunk Penrithar felé. Készen vagy? Hozom a kocsit!

Úgy is tett, ahogy mondta, és perceken belül elhajtottak. Eközben én mindegyre azon igyekeztem, hogy bebizonyítsam magamnak, milyen ostobán megcsaltak az érzékeim. Miután az autó elment, átvágtam az utcán a fogadóhoz, hogy közelebbről is megvizsgáljam a járdát. Természetesen egy fia vérfolt sem volt ott. Mindvégig megzavart képzeletem játszott velem. Ettől viszont az egész valahogy még riasztóbb lett. Ekkor történt, hogy miközben ott álldogáltam, meghallottam a halász hangját.

Nagyon furcsán nézett rám. – Azt hitte, nagysád, vérfoltokat látott itt?

Rábólintottam.

– Ez bizony nagyon különös, nagyon különös. Tudja, nagysád, egy babona járja mifelénk. Ha valaki meglátja itt a vérfoltokat…

Félbehagyta a mondatot.

– Akkor? – néztem rá kérdőn.

Kisvártatva folytatta lágy hangján, melynek lejtése cornwalli volt ugyan, kiejtése azonban ösztönösen csiszolt és finom, mentes mindenféle jellegzetes cornwalli szófordulattól.

– Azt mondják az emberek minálunk, hogy ha valaki meglátja azokat a vérfoltokat, huszonnégy órán belül meghal valaki.

Iszonyú, nem? Valósággal futkosott a hátamon a hideg.

De még ekkor se hagyta abba. – Van a templomban egy nagyon érdekes kőtábla, nagysád, egy olyan halálesetről…

– Nem, köszönöm szépen! – vágtam közbe gyorsan, és hirtelen sarkon fordulva felsiettem az utcán a ház felé, ahol megszálltam. Épp, ahogy felértem, megláttam a távolban a Carol nevezetű nőt, amint a sziklaúton közeleg. Sietett. A sziklák szürke háttere előtt úgy nézett ki, mint valami mérgező skarlát virág. A kalapja vérszínű…

Megráztam magam. Már mindenütt csak vért láttam. Tisztára az agyamra ment.

Később meghallottam a kocsijának a zúgását. Kíváncsi voltam, vajon szintén Penritharba tart-e, de ő a másik utat választotta, az ellenkező irányban. Elnéztem, ahogy az autó felkúszik a hegyen, majd eltűnik, és valahogy máris könnyebben lélegeztem. Rathole ismét a maga csendes, álmos arcát mutatta.

– Ha ez minden – szólalt meg Raymond West, ahogy Joyce egy kis szünetet tartott –, akkor máris megvan a diagnózisom. Megülte a gyomrát a marhanyelv, s ahogy ez már ilyenkor lenni szokott, kis vörös pöttyök ugráltak a szeme előtt.

– Még egyáltalán nincs vége – felelte Joyce durcásan. – Hallgassa csak meg a folytatást is. Két nap múlva ezt látom öles betűkkel az újságban: „Balvégzetű fürdőzés”. Azt írták a cikkben, hogy Mrs. Dacre, Denis Dacre kapitány felesége fürdés közben szerencsétlenül járt, s a Landeer-öbölnél, Rathole-tól kissé északra belefulladt a tengerbe. A férjével az ottani hotelben szálltak meg, és aznap úgy döntöttek, fürödni mennek. Nem sokkal később azonban hideg szél támadt. Dacre kapitány úgy vélte, nagyon lehűlt az idő, így néhány más szállóvendéggel együtt golfozni ment a közeli pályára. Mrs. Dacre azonban azt mondta, ő egyáltalán nem fázik, és egyedül is lement az öbölhöz. Mivel nem tért vissza idejében, a férje megriadt, és barátaival együtt utána ment a strandra. A felesége ruhái egy szikla tövében hevertek, de a szerencsétlen asszonyt nem találták sehol. Holttestét csak majd egy hétre rá sodorta partra a víz az öböltől kissé délre. Halála előtt súlyos ütés érte a fejét, ami a feltételezések szerint úgy történhetett, hogy biztosan fejest ugrott a vízbe, és nekicsapódott egy sziklának. Amennyire ki tudtam számolni, pont huszonnégy órával azután halt meg, hogy megláttam a vérnyomokat.

– Tiltakozom! – dohogott Sir Henry. – Itt semmiféle logikai problémáról nincs szó – ez egy kísértettörténet. Miss Lemprière nyilvánvalóan médium.

Mr. Petherick szokása szerint köhintett egyet.

– Egy dolog elgondolkoztat engem – mondta –, mégpedig az az ütés, ami az asszony fejét érte. Nézetem szerint nem zárhatjuk ki a bűntett lehetőségét, ugyanakkor nincs semmi olyan adat, amiből kiindulhatnánk. Miss Lemprière hallucinációja vagy érzékcsalódása feltétlenül érdekes, de nem látom tisztán, miben kellene végül is állást foglalnunk.

– Emésztési zavar és véletlen egybeesés – szólt Raymond –, mindössze ennyi az egész. Ráadásul még abban sem lehetünk biztosak, hogy a történetben ugyanazokról az emberekről van szó. Amellett pedig az átok, vagy hogy nevezzem, csak Rathole tényleges lakosaira vonatkozhat.

– Az az érzésem – mondta Sir Henry –, hogy annak a baljós tengeri medvének van valami köze az eseményekhez. De egyetértek Mr. Petherickkel, Miss Lemprière valóban nagyon kevés adattal szolgált.

Joyce dr. Penderhez fordult, aki mosolyogva megrázta a fejét.

– Igazán nagyon érdekes történet, de osztanom kell Sir Henry és Mr. Petherick nézetét, miszerint nagyon kevés információ áll a rendelkezésünkre.

Joyce ekkor kíváncsian Miss Marple-re nézett, aki visszamosolygott rá.

– Én is úgy gondolom, kedvesem, hogy ez így nem egészen korrekt. Persze az én helyzetem egy kicsit más. Úgy értem, hogy nekünk, nők lévén, többet mondanak a ruhák. Azt hiszem, férfiakat nem egészen tisztességes ilyen probléma elé állítani. Hányszor kellett neki sebesen átöltöznie! Micsoda egy gonosz asszony! Nem is beszélve arról a gyalázatos emberről.

Joyce elképedve meredt rá.

– Nahát, Jane néni! – hüledezett. – Illetve, bocsánat, Miss Marple. Azt hiszem, de tényleg, komolyan azt hiszem, maga rájött a megoldásra.

– Azt azért ne felejtsd el, aranyoskám – felelte Miss Marple –, mennyivel könnyebb az én dolgom itt, ebben a kényelmes karosszékben, mint amilyen a tiéd volt ott, a helyszínen – és mint művész, te ráadásul biztosan nagyon érzékenyen reagálsz a hangulati hatásokra is. Így amikor az ember kötöget, csak a tényekre figyel. A járdára a balkonra kiakasztott fürdőruhából csöpögött a vér, és mivel a fürdőruha piros volt, a lelketlen gonosztevők nem vették észre, hogy vérfoltos. Szegény asszony, ó, az a szerencsétlen fiatal teremtés!

– Már megbocsásson, Miss Marple – szólalt meg Sir Henry –, de halvány sejtelmem sincs, voltaképpen mi ez az egész. Örülök, hogy ilyen jól elbeszélgetnek a kisasszonnyal, de nekünk, férfiaknak, fogalmunk sincs, valójában miről is van szó.

– Akkor hát elmondom a történet végét – mondta Joyce. – Eltelt egy év. A keleti parton nyaraltam egy kis üdülőhelyen, éppen festettem, és hirtelen az a különös érzés lepett meg, mint amikor az emberrel valami olyasmi történik, amit egyszer már átélt. Egyszer csak két ember, egy férfi és egy asszony tűnt fel a járdán, és egy harmadik személyt, egy nőt üdvözöltek, aki skarlátvörös mikulásvirágokkal tarkított kartonruhát viselt: – Ó, Carol, milyen csodálatos véletlen! Mennyire örülök! Ezer éve nem láttalak! Hadd mutassam be a feleségemet, Joant. Drágám, ő Miss Harding, régi kedves barátném. – Azonnal felismertem a férfit, ugyanaz az ember volt, Denis, mint akit Rathole-ban láttam. A feleség persze nem volt ugyanaz, de csupán a neve különbözött, Joannak hívták Margery helyett – egyébként ugyanaz a típus, fiatal, meglehetősen jellegtelen és roppant jelentéktelen. Egy pillanatra azt hittem, ott helyben megőrülök. Arról kezdtek el beszélgetni, hogy talán jó lenne fürödni egyet. Megmondom, mit csináltam. Fogtam magam, és egyenesen a rendőrségre siettem. Gondoltam, majd biztos azt hiszik, hogy elment az eszem, de nem törődtem vele. Végül is minden simán ment. Volt ott egy ember a Scotland Yardtól, aki éppen emiatt jött le Londonból. A rendőrség láthatóan gyanút fogott, és Denis Dacre nyomába eredt. Jaj, de szörnyű még csak beszélni is ilyesmiről! Ez persze nem a valódi neve volt – minden alkalommal más-más nevet használt. Lányokkal ismerkedett meg, általában halk szavú, jelentéktelen teremtésekkel, akiknek nem volt sok rokonuk vagy barátjuk, feleségül vette őket, aztán nagy összegű életbiztosítást kötött rájuk, és… jaj, de rettenetes! Az igazi felesége az a Carol nevű nő volt, és mindig ugyanazt a tervet hajtották végre. Ezen buktak le végül. A biztosítótársaságok gyanakodni kezdtek. Mindig valami eldugott tengerparti fürdőhelyre ment az új feleségével, ahol aztán kisvártatva megjelent a másik asszony, és elmentek együtt fürödni. A parton meggyilkolták a feleséget, akinek a ruháit ott mindjárt felvette Carol, és együtt visszajöttek a csónakkal. Aztán elhagyták a fürdőhelyet, de előtte még tudakozódtak egy darabig, nem látta-e valaki az állítólagos Carolt. Amikor aztán kiértek a faluból, Carol villámgyorsan visszavette a saját rikító ruháját, feltűnően kifestette magát, visszament, és elhozta a saját kocsiját. Minden egyes alkalommal kiderítették, merre sodor a tengeráram, ezért a halálesetek mintha mindig az áramlási iránynak megfelelő következő fürdőhelyen történtek volna. Ott Carol játszotta a feleség szerepét, mindig valami félreeső partszakaszra ment le, a feleség ruháit egy szikla mellett hagyta, aztán a saját virágmintás kartonruhájában eljött onnan, és míg a férje érte tudott menni, csendben meghúzta magát valahol.

Azt hiszem, amikor szegény Margeryt megölték, a vér ráfröccsenhetett Carol fürdőruhájára, de mivel az piros volt, ahogy Miss Marple is mondta, nem vették észre. Amikor azonban kiakasztották a balkonra, csöpögni kezdett. Brrr – rázkódott meg Joyce –, még most is látom.

– Most már persze nagyon is jól emlékszem – szólt Sir Henry. – A férfit valójában Davisnek hívták. Teljesen kiment a fejemből, hogy számos álnevének egyike a Dacre volt. Hihetetlen egy dörzsölt pár voltak. Azóta is azon csodálkozom, hogyhogy nem vette észre senki a személycserét. Gondolom, Miss Marple-nak igaza lehet, hogy ruhákat könnyebb azonosítani, mint arcokat; ezzel együtt rendkívül fondorlatosan tervelték ki a gaztetteiket, mert bár gyanakodtunk Davisre, egyáltalán nem volt könnyű rábizonyítani a gyilkosságokat, olyan megdönthetetlennek látszó alibit tudott mindig igazolni.

– Árulja el, Jane néni, hogy csinálja? – kérte Raymond álmélkodva. – Olyan békés életet élt, és mégis, mintha soha semmi nem lepné meg.

– Nincs új a nap alatt, Raymond, kedves – felelte Miss Marple. – Tudod, ott volt például Mrs. Green, öt gyermekét temette el… és mind az ötre biztosítást kötött. Azért ez gyanús, nem úgy találod?

Megcsóválta a fejét.

– A gonoszság nem kerüli el a falut sem, fiam. Olyan kedves fiatalok vagytok. Boldog lennék, ha soha nem kellene megtudnotok, milyen gonosz a világ.

(Etédi Péter)

Tartalom

Bevezető: Nyár a Pireneusokban

A vérfoltos járda

A kettős bűnjel

Halál a Níluson

A Harlekin ösvény

Az olasz gróf esete

Jane állást keres

Mr. Davenheim eltűnése

Asztarté szentélye

A maharadzsa smaragdja

A delphoi orákulum

Kaland a gonosz idegennel

A hihetetlen betörés

Bibliográfia

A magyar kötetek, amelyekben a novellák megtalálhatók

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Szerkesztette Katona Ágnes

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngy

ISBN 978 963 620 725 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Poiret One – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License