KATE SUMMERSCALE

FÓBIÁK ÉS MÁNIÁK

FORDÍTOTTA MOLNÁR CSABA

KATE SUMMERSCALE

Fóbiák és mániák

A világ története
99 rögeszme tükrében

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Kate Summerscale: The Book of Phobias & Manias.
A History of the World in 99 Obsessions

Copyright © Kate Summerscale, 2022

Translated under licence from
HarperCollins Publishers Ltd.

Hungarian translation © Molnár Csaba, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 411 4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Tiszóczi Tamás

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Tartalom

Bevezetés

Hogyan használjuk a könyvet?

Fóbiák és mániák A-tól Z-ig

Ablutofóbia (mosakodás)

Aboulománia (döntésképtelenség)

Aerofóbia (repülés)

Agorafóbia (nyílt terek)

Aibófóbia (palindromok)

Ailurofóbia (macskák)

Akarofóbia (apró rovarok)

Akrofóbia (magasság)

Akvafóbia (víz)

Arachnofóbia (pókok)

Aritmománia (számolás)

Bambakomallofóbia (vattalabdacs)

Batrachofóbia (békák)

Beatle-mánia (The Beatles)

Bibliománia (könyvek)

Brontofóbia (vihar)

Demonománia (ördög)

Dermatillománia (bőrcsipkedés)

Dipszománia (alkohol)

Dorafóbia (szőrme)

Dromománia (gyaloglás)

Egománia (önnönmaga)

Emetofóbia (hányás)

Entomofóbia (rovarok)

Ergofóbia (munka)

Eritrofóbia (elpirulás)

Erotománia (szerelem)

Fikiafóbia (moszat)

Fonofóbia (zajok)

Gelotofóbia (nevetségessé válás)

Geraszkofóbia (öregedés)

Giftománia (nagylelkűség)

Globofóbia (lufik)

Glosszofóbia (nyilvános megszólalás)

Grafománia (írás)

Gyilkossági monománia (emberölés)

Hafefóbia (érintés)

Hafemánia (érintés)

Hidrofóbia (víz)

Hipnofóbia (alvás)

Hipofóbia (félelemnélküliség)

Hippofóbia (lovak)

Hippopotomonstrosesquipediofóbia (hosszú szavak)

Homofóbia (homoszexualitás)

Kajakfóbia (kajakok)

Kinofóbia (kutyák)

Klausztrofóbia (szűk terek)

Klazománia (sikítás vagy kiabálás)

Kleptománia (lopás)

Koreománia (tánc)

Koulrofóbia (bohócok)

Koumpounofóbia (gombok)

Lipemánia (szomorúság)

Megalománia (túlzások)

Mikrománia (zsugorodás)

Mizofóbia (kórokozók)

Monofóbia (magány)

Monománia (egyetlen dolog)

Muszofóbia (patkányok és egerek)

Mitománia (hazudozás)

Nevetésmánia

Niktofóbia (sötétség)

Nimfománia (szex)

Nomofóbia (mobiltelefonok)

Nyilvánosvizelés-fóbia

Odontofóbia (fogorvos)

Oniománia (vásárlás)

Onomatománia (egyetlen szó)

Onychotillománia (körömpiszkálgatás)

Ophidiofóbia (kígyók)

Ornitofóbia (madarak)

Ovofóbia (tojások)

Ozmofóbia (szagok)

Pantofóbia (minden)

Pattogatottkukorica-fóbia

Pediofóbia (játék babák)

Pirománia (tűz)

Plutománia (gazdagságvágy)

Pnigofóbia (fulladás)

Pogonofóbia (szakáll)

Pteronofóbia (tollak)

Szedatefóbia (csend)

Sziderodromofóbia (vonatok)

Szillogománia (gyűjtögetés)

Tafefóbia (élve eltemettetés)

Társas fóbia (szociális fóbia)

Telefonfóbia (telefonok)

Tetrafóbia (négyes szám)

Thalasszofóbia (tenger)

Tokofóbia (szülés)

Trichománia (haj)

Trichotillománia (hajhúzogatás)

Tripofóbia (lyukak)

Triszkaidekafóbia (tizenhármas szám)

Tulipánmánia (tulipán)

Vér-injekció-sérülés fóbia

Xenofóbia (idegenek)

Xylofóbia (erdők)

Zoofóbia (állatok)

Források

Köszönetnyilvánítás

Fóbiák

Mániák

Sam Randallnek

Bevezetés

Mindannyiunkat félelmeink és vágyaink vezérelnek, amelyek néha úrrá is lesznek rajtunk. Benjamin Rush, az Egyesült Államok egyik alapító atyja indította útjára e fixációk elnevezésének őrületét 1786-ban. Addig a fóbia szót (amely Phobosz, a pánik és a rettegés görög istenének nevéből származik) csak testi betegségek tüneteire használták, míg a mánia kifejezéssel (ami görögül őrületet jelent) társadalmi divatjelenségeket jelöltek. Rush azonban mindkét szó jelentését megváltoztatta, és pszichikai jelenségeket nevezett meg a segítségükkel. „A fóbiát a képzeletbeli gonosztól való félelemmel vagy egy valós dologtól való indokolatlan rettegéssel fogom azonosítani” – írta. Rush tizennyolc fóbiát sorolt fel, közöttük például a portól, a szellemektől, az orvosoktól és a patkányoktól való rettegést. Emellett leírt huszonhat mániát is, többek között a „játék-”, a „háború-” és a „szabadságmániát”. Nem állt távolt tőle a humoros hangvétel: az „otthonfóbia” például azokat az úriembereket érinti, akik a munkából hazafelé tartva kényszert éreznek arra, hogy megálljanak az ivóban. A következő évszázadban azonban a pszichiáterek összetettebb elméleteket fejlesztettek ki ezekkel a jellegzetességekkel kapcsolatban: a fóbiákat és mániákat az evolúciós és személyes múltunk visszataszító maradványainak kezdték tekinteni. Az ő értelmezésükben e viselkedési jelenségek egyszerre voltak a mélyben rejtőző állati ösztöneink és az elnyomott vágyaink manifesztációi.

A 19. század elején néhány újabb mániával egészítették ki Rush listáját, majd a század végén rengeteg új fóbiát és mániát azonosítottak. E fóbiák között írták le a nyilvános terektől, a szűk helyektől, az elpirulástól és az élve eltemettetéstől való irracionális félelmet (agorafóbia, klausztrofóbia, eritrofóbia, tafefóbia). Az újonnan azonosított mániák között szerepelt például a kényszeres tánc, a gyaloglás, a számolás és a hajhúzogatás is (koreománia, dromománia, aritmománia, trichotillománia). Ezzel azonban nem ért véget az új kórképek felfedezése: feltártuk a nomofóbiát (a mobiltelefon hiánya miatti félelmet), a bambakomallofóbiát (a vattapamacstól való félelmet), a koulrofóbiát (a bohócoktól való rettegést), a tripofóbiát (a lyukakkal szembeni averziót). Jó pár jelenség több nevet is kapott – a repüléstől való félelem könyvünkben például aerofóbiaként szerepel, de hívják még aviofóbiának, pteromerhanofóbiának, illetve egyszerűen repülésfóbiának is.

Minden fóbia és mánia kulturális konstrukció: akkor azonosították – vagy találták ki – őket, amikor az ember éppen átértékelte a világról és önmagáról alkotott elképzeléseit. E könyvben olyan jelenségek is szerepelnek, amelyek egyáltalán nem pszichiátriai betegségek, hanem előítéletekhez kapcsolódnak (például a xeno- vagy a homofóbia) vagy a kor divatjelenségeit gúnyolják ki (így a Beatle- vagy a tulipánmánia). Vannak olyanok is, amelyeknek már a neve is vicc (az aibófóbia vagy a hippopotomonstrosesquipediofóbia, vagyis a palindrom és a hosszú szavaktól való félelem). Ugyanakkor a következőkben bemutatott legtöbb viselkedés nagyon is valós, és gyakran gyötrelmes betegségekhez kötődik. A fóbiák és a mániák betekintést engednek belső valónkba: feltárul általuk, hogy mitől rettenünk vissza vagy mi vonz minket – összességében tehát mit nem tudunk kiverni a fejünkből. Ezek korunk leggyakoribb szorongásos zavarai.

„A fóbia egyedi jellegzetességekkel ruházza fel a szorongást – figyelte meg David Trotter irodalomtudós –, olyannyira, hogy annak már érezhetők és kiismerhetők a sajátosságai, így az ember tehet ellene vagy elkerülheti.” A mánia is számos félelmet és vágyat sűríthet magába. Ezek a magánmegszállottságok az ép elméjű ember őrületei – és talán ez az őrület segít megőrizni az ép elménket azáltal, hogy a segítségével kristályosodnak ki aggodalmaink és vágyódásaink, ezután pedig úgy tehetünk, mintha minden másnak értelme lenne.

* * *

Az Amerikai Pszichiátriai Társaság által kiadott 2013-as Diagnostic and Statistical Manual 5 (DSM-5 – Diagnosztikus és statisztikai kézikönyv, 5. kiadás) szerint akkor lehet valamit fóbiaként azonosítani, ha a félelem túlzott, irracionális, és legalább hat hónapig tart, illetve arra készteti az embert, hogy kerülje el a nem kívánt helyzetet vagy tárgyat, ez az elkerülő magatartás pedig már zavarja a mindennapi életét. A DSM-5 különbséget tesz a társas helyzetektől való túlzott félelemmel jellemezhető társas fóbiák és a specifikus fóbiák között. Utóbbiakat öt csoportra oszthatjuk: állat-; természetikörnyezet- (magasságtól vagy például a víztől való félelem); vér-, injekció- és sérülés-; helyzet- (például szűk térben való csapdába esés); illetve egyéb fóbiák (más dolgoktól, például a hányástól, a fulladástól vagy a zajoktól való túlzott félelem).

Bár a specifikus fóbiák jobban reagálhatnak a kezelésre, mint a többi szorongásos betegség, a legtöbb ember nem jelzi ezeket pszichiáternek, inkább úgy dönt, hogy elkerüli félelmei tárgyát. Becslések szerint csak minden nyolcadik fóbiás ember kér segítséget, ezért nehéz mérni e betegségek gyakoriságát. De egy, a The Lancet Psychiatry című folyóiratban 2018-ban megjelent, 1984 és 2014 közötti felmérések eredményeit összesítő szakirodalmi áttekintő cikk szerint az emberek 7,2 százaléka átél valamilyen fóbiát az élete során. Az Egészségügyi Világszervezet által végzett, huszonkét országból származó adatokat felhasználó 2017-es felmérés pedig nagyon hasonló következtetésekre jutott. E vizsgálatok emellett feltárták, hogy a specifikus fóbiák a gyerekeknél sokkal gyakoribbak, mint a felnőttek körében, a fóbiások aránya az időseknél a felére csökken, viszont a nők között kétszer több a fóbiás, mint a férfiak körében. Ez azt jelenti, hogy tíz nőből egy tapasztal valamilyen fóbiát, míg a férfiaknál ez az arány csupán húszból egy. Az országos felmérések eredményei arra utalnak, hogy például az amerikaiaknak további hét, a briteknek pedig tizenkét százaléka szenved szociális (társas) fóbiáktól.

Ezek az adatok azokra a fóbiás zavarokra vonatkoznak, amelyek problémát okoznak a mindennapi életben. Sokkal többünk érez azonban enyhe averziót és viszolygást, amit időnként fóbiának titulálunk: ezek általában inkább bizonyos helyzetektől vagy jelenségektől (fogorvosi kezeléstől, nyilvános megszólalástól, mennydörgéstől vagy a pókok látványától) való erős irtózásnak tekinthetők. Az Egyesült Államokban az emberek több mint hetven százaléka nyilatkozott úgy, hogy irracionálisan fél valamitől. Amikor könyvemhez adatokat kezdtem el gyűjteni, még nem gondoltam, hogy nekem is lenne bármilyen fóbiám – kivéve talán a tinédzserkoromban érzett félelmemet az elpirulástól, illetve a repülés miatti folytonos szorongásomat. Mire azonban befejeztem a kutatást, szinte mindegyik fóbiát bebeszéltem magamnak. Vannak azonban olyan rettegések is, amelyeket még azelőtt érez meg az ember, hogy fogalmat tudna alkotni róluk.

E betegségek okai vita tárgyát képezik. Bizonyos konkrét tárgyakkal, szavakkal vagy számokkal szembeni fóbiák talán ősi babonák, pogány hiedelmek maradványai. Granville Stanley Hall amerikai pszichiáter, aki egy 1914-es esszéjében összesen százharminckét fóbiát katalogizált, megfigyelte, hogy egyes gyerekeknél, miután nagyon megijedtek valamitől, obszesszív félelem alakult ki. Mint írta, a sokk „a fóbiák termékeny táptalaja”. Sigmund Freud, aki két híres, 1909-ben írott tanulmányában elemezte a fóbiás tüneteket, azt vetette fel, hogy a fóbia egy külső tárgyra kivetített elnyomott félelem: egyszerre a szorongás kifejezése és az ellene való védekezés. „A belső veszélytől való menekülés nehéz feladat – magyarázta Freud. – A külső veszélyek elől viszont el lehet menekülni.”

Az evolúciós pszichológusok szerint számos fóbia adaptív: a magasságtól vagy a kígyóktól való félelmünk például azért van „huzalozva” az agyunkba, hogy így előzzük meg a kígyómarást vagy azt, hogy lezuhanjunk valahonnan, míg a patkányoktól és a meztelen csigáktól azért undorodunk, hogy így védekezzünk a betegségektől. Az effajta fóbiák evolúciós örökségünk részei lehetnek: e „biológiailag előkészített” félelmeink rendeltetése, hogy óvjanak minket a külső fenyegetésektől. A fóbiás reakció valóban olyan érzés, mintha ösztönös reflex lenne. Hüllőagyunk, ha fenyegető tárgyat vagy helyzetet érzékel, olyan vegyületeket bocsát ki, amelyek segítenek a küzdelemben vagy menekülésben, a testi reakcióink – a borzongás vagy az összerezzenés, a hőhullám vagy a hányinger – pedig mintha átvennék felettünk az irányítást.

Az evolúció adhat magyarázatot arra is, hogy a nők miért fóbiások nagyobb arányban, mint a férfiak, különösen abban az időszakban, amikor gyermeket várnak: fokozódott óvatosságuk segítségével magzatukat, illetve a saját testüket védelmezik. De a fóbiák talán azért is gyakoribbak a nőknél, mert ellenségesebb társas környezettel kell megküzdeniük – vagyis több félnivalójuk van –, illetve a félelmeiket gyakran söprik félre és minősítik irracionálisnak. A fóbiák evolúciós értelmezése post hoc érvelésen alapszik, és nem is alkalmazható minden félelemre. Emellett azt sem magyarázza meg, hogy miért vannak fóbiás személyek és nem fóbiások is. 1919-ben James Broadus Watson és Rosalie Rayner amerikai viselkedéspszichológusok az egyik kísérletükkel kimutatták, hogy kondicionálással is kiváltható a fóbia. Albert Bandura az 1960-as években pedig azt bizonyította be, hogy a fóbia tanult is lehet: kiválthatja egy másik személy, például a szülő szorongása vagy irracionális félelme. A családban a fóbiák legalább annyira öröklődnek példa útján, mint a gének közvetítésével. Még ha az ember hajlamos is bizonyos szorongásokra, azokat a tapasztalatnak vagy a tanulásnak kell aktiválnia.

Míg a fóbia valaminek a kényszeres kerülése, addig a mánia rendszerint valamilyen kényszeres tevékenységben nyilvánul meg. A nagy francia pszichiáter, Jean-Étienne Esquirol alakította ki a monománia (vagy specifikus mánia) koncepcióját a 19. század elején, míg honfitársa, Pierre Janet figyelmesen és együttérzőn írt azoknak a férfiaknak és nőknek az eseteiről, akiket a 20. század fordulóján kezelt. A könyvünkben szereplő mániák nagy része obszesszív (megszállott vagy kényszeres gondolatok által vezérelt) viselkedés, amely egy tárgy, cselekvés vagy elképzelés köré szerveződik – például a szőrhúzogatás vagy a kényszeres gyűjtögetés. Nehéz meghatározni e betegségek gyakoriságát, részben azért, mert a modern orvoslás ezek közül sokat más betegségkategóriák – például az addikciók, az obszesszív-kompulzív zavar (kényszerbetegség), a testfókuszú repetitív zavar, az impulzuskontroll-zavar, illetve a borderline személyiségzavar – valamelyike alá sorolt be. A fóbiákhoz hasonlóan gyakran ezeket a betegségeket is az agyi vegyületek egyensúly-eltolódása jellemzi, és a betegek sokszor tapasztalnak tolakodó vagy tilalmas gondolatokat. Gyakran szokványos vágyakat erősítenek fel (nevetés, kiabálás, vásárlás, lopás, hazudás, tűzgyújtás, szexuális vágy), a bódultság, a hegek piszkálása iránti késztetést, esetleg a körülrajongás igényét növelik, vagy éppen azt, hogy megadjuk magunkat a boldogtalanságnak.

Az egyéni késztetések mellett a könyvben számos közösségi mániát is bemutatunk, amelyek során az emberek együtt táncoltak, nevettek, remegtek vagy sikítoztak. Az 1860-as években például demonománia tört ki egy alpesi falu, Morzine lakói körében, az 1960-as években pedig „járványos” nevetési láz terjedt el egy tanzániai tó partján. E tömeges kényszeres cselekvéseket könnyű valamiféle forradalmi jelenségnek hinni, hiszen egy korábban nem ismert érzés tör bennük a felszínre, és az ilyen jelenségek néha arra késztetnek bennünket, hogy átértékeljük, mit tekintünk racionálisnak. Ha úgy döntünk, hogy egy adott viselkedés fóbiás vagy mániás, azzal kijelöljük a kulturális és pszichológiai határainkat: ezzel jelezzük, hogy milyen hiedelmeken alapul a társadalmunk. Ezek a határok idővel eltolódhatnak, sőt közösségi krízisek – háborúk, járványok – pillanatában rohamosan át is alakulhatnak.

A fóbia és a mánia varázsigeként működik, rejtélyes jelentéssel ruház fel valamilyen cselekvést vagy tárgyat, és embereket irányító és megváltoztató hatalmat biztosít nekik. Ezek a körülmények nyomasztóak lehetnek, de el is varázsolhatják a körülöttünk lévő világot, amitől az olyan ijesztő és élénk lehet, mint a tündérmesék. Fizikai hatást is gyakorolnak ránk, mint a mágia, és eközben felfedik az ember furcsaságait.

Hogyan használjuk a könyvet?

A könyvünkben szereplő fóbiákat és mániákat ábécérendbe soroltuk, de tematikusan is csoportosíthatjuk őket.

Az ÁLLATOKTÓL való félelmet általánosan zoofóbiának nevezzük, de a különféle állatokkal szembeni averzióinkat külön is kezelhetjük. Így beszélhetünk akarofóbiáról (tetvek), ailurofóbiáról (macskák), arachnofóbiáról (pókok), batrachofóbiáról (békák), kinofóbiáról (kutyák), entomofóbiáról (rovarok), hippofóbiáról (lovak), muszofóbiáról (patkányok és egerek), ophidiofóbiáról (kígyók) és ornitofóbiáról (madarak).

Vannak ANYAGOK, amelyek felkavarnak egyeseket, például a vatta (az iránta érzett averzió neve: bambakomallofóbia), a szőrme (dorafóbia), a toll (pteronofóbia), vagy épp a hiányuk vált ki félelmet, ilyen a tripofóbia, ami a lyukaktól való félelmet jelenti.

Az embereket az évszázadok során számos KÖZÖSSÉGI ŐRÜLET kerítette hatalmába, így a bibliománia (könyvek iránti megszállottság), a Beatle-mánia (Beatles-őrület), a demonománia (abbéli hit, hogy valakit megszállt egy démon), a nevetési mánia, ami például az 1960-as években tört ki tanzániai iskolás lányok körében, a plutománia, ami a pénz bálványozását és a Plútó (ex)bolygó iránti különös érdeklődést is jelenti, vagy a szillogománia, ami a tárgyak kényszeres felhalmozását fedi. A 17. századi hollandiai tulipánláz tulipánmániaként híresült el, a középkori Európában időről időre fellángoló táncőrület pedig koreománia néven vált ismertté.

A sokakat magával ragadó TÖMEGPÁNIKOK közé sorolható a késő 19. századi grönlandi inuit (eszkimó) fókavadászokat érintő kajakfóbia, illetve a bohócoktól való félelem, vagyis a koulrofóbia, ami száz évvel később ütötte fel a fejét Amerikában.

A TESTÜNKKEL kapcsolatban is érezhetünk undort vagy félelmet, ami például a vértől és a tűktől való rettegésben (vér-injekció-sérülés fóbia), illetve a fogorvostól (odontofóbia), a hányástól (emetofóbia), az öregedéstől (geraszkofóbia) vagy a szüléstől (tokofóbia) való félelem formájában nyilvánulhat meg. Vannak, akik averziót éreznek bizonyos szagokkal szemben (ozmofóbia), vagy nem képesek nyilvános illemhelyeken vizelni (nyilvánosvizelés-fóbia).

ÉLETTELEN TÁRGYAK is gyakran váltanak ki félelmet, ilyenek például a léggömbök (globofóbia), a gombok (koumpounofóbia) és a játék babák (pediofóbia). A tárgyak kényszeres gyűjtögetése a szillogománia, a kényszeres vásárlás az oniománia, a kényszeres lopás pedig a kleptománia.

Számos helyen írunk a könyvben a fóbiák és a mániák EVOLÚCIÓS FELADATÁRÓL szóló elméletekről. Rejtély, hogy a vér látványától miért ájulnak el néhányan (vér-injekció-sérülés fóbia), illetve az egyik leggyakoribb és legtöbbet tanulmányozott fóbia, a pókoktól való félelem, vagyis az arachnofóbia hátterét sem értjük teljesen. A magasságtól való félelem (akrofóbia) funkciója viszont egyértelműen az önvédelem lehetett, a víztől való rettegéshez (akvafóbia, hidrofóbia, thalasszofóbia), a vihartól (brontofóbia), a szűk helyektől (klausztrofóbia), az erdőtől (xylofóbia), a nyílt terektől (agorafóbia) és a sötétségtől való félelemhez (niktofóbia) hasonlóan. Ugyancsak a fenyegetés elleni védelem állhat az undorral kapcsolatos fóbiák hátterében. Ezek közé sorolható a pogonofóbia (szakállundor), a mizofóbia (kórokozóktól való félelem), az entomofóbia (rovariszony) és a tripofóbia (lyukaktól való félelem). Ugyanilyen érzések vezérelhetnek bizonyos kényszeres viselkedéseket, például a szőrhúzogatást (trichotillománia), a körömpiszkálgatást (onychotillománia), a bőrcsipkedést (dermatillománia) és a gyűjtögetést (szillogománia). Még a fogorvostól (odontofóbia) és az elpirulástól való félelmünk (eritrofóbia) eredete is fajunk őstörténetéig nyúlik vissza. Az evolúciós pszichológusok arra hívják fel a figyelmünket, hogy a félelem hiánya (hipofóbia) az életünkbe kerülhet, és néhányan amellett érvelnek, hogy a kígyóiszony (ophidiofóbia) ad magyarázatot arra, hogy miként váltunk eleve képessé a szorongásra, és hogy hogyan fejlődött ki a nyelv és a képzelet.

Az ÚJ TECHNOLÓGIÁK hívták életre az aerofóbiát (a légi közlekedéstől való félelmet), a sziderodromofóbiát (a vonatoktól való félelmet) és a telefonfóbiát (a telefonhívások kezdeményezése vagy fogadása miatti szorongást).

Az ÉTELEK és ITALOK iránti averzió jelenhet meg az ovofóbiában (tojásundor) és a pattogatottkukorica-fóbiában, míg az emetofóbiában (hányástól való iszonyodás) és a pnigofóbiában (fulladástól való félelem) szenvedő emberek esetenként mindenféle étkezést kerülnek. Az alkoholfogyasztás iránti, mindent legyőző vágyat dipszománia néven ismerik.

Az ÉRINTÉS kényszeres vágya a hafemánia, míg a mások általi megérintéssel szembeni averziót hafefóbiának nevezik. A SZŐR iránti megszállottság ölthet testet a trichomániában (szőrimádat), a pogonofóbiában (szakállundor) vagy a trichotillomániában (kényszeres szőrtépkedés). A mosdástól való félelem az ablutofóbia, a túl gyakori tisztálkodás pedig a mizofóbiából (a kosztól és a kórokozóktól való rettegésből) eredhet.

A klausztrofóbiában, a hipnofóbiában (elalvástól való félelem), a lipemániában (kényszeres szomorúság), a monofóbiában (egyedüllét), a nomofóbiában (a telefon hiánya), a niktofóbiában (sötétség), a szedatefóbiában (csend) és a tafefóbiában (élve eltemettetés) az IZOLÁCIÓTÓL és az elhagyatottságtól való félelem nyilvánulhat meg.

A MÁS EMBEREK miatt érzett szorongás hozza létre a szociális vagy társas fóbiákat, például az agorafóbiát, az eritrofóbiát (elpirulástól való félelem), a gelotofóbiát (kinevetés), a glosszofóbiát (nyilvános megszólalás) és a nyilvánosvizelés-fóbiát. Egyes embercsoportoktól való félelem és az ő megvetésük nyilvánul meg például a homofóbiában (a homoszexualitással szemben érzett averzió) és a xenofóbiában (eltérő nemzetiségű vagy más rasszhoz tartozó emberekkel kapcsolatos előítélet).

Számos KÉNYSZERES (KOMPULZÍV) MÁNIA létezik, például az aboulománia (kényszeres döntésképtelenség), az aritmománia (számolás), a dromománia (gyaloglás vagy vándorlás), a grafománia (írás), a gyilkossági monománia (emberölés), a klazománia (ordítás), a kleptománia (lopás), a mitománia (hazudás), a nimfománia (szex), az oniománia (vásárlás) és a pirománia (tűzgyújtás).

Vannak olyan fóbiák és mániák, amelyeket VICCBŐL NEVEZTEK EL, ezek inkább szatirikus élcek és szójátékok, mintsem valós betegségek. Az aibófóbia sejthetően a palindrom szavaktól való félelmet jelenti, az ergofóbia a munkaiszonyt, a giftománia a túlzott nagylelkűséget; a hippopotomonstrosesquipediofóbiások pedig a hosszú szavaktól rettegnek.

A fóbiákat és mániákat leggyakrabban KOGNITÍV VISELKEDÉSTERÁPIÁVAL kezelik, ahogy azt leírjuk az akrofóbia (félelem a magasságtól), az ailurofóbia (macskák), az arachnofóbia (pókok), az aerofóbia (repülés), a batrachofóbia (békák), a vér-injekció-sérülés fóbia, a brontofóbia (vihar, mennydörgés), a kinofóbia (kutyák), a glosszofóbia (nyilvános megszólalás), a kleptománia (lopás), a mizofóbia (kórokozók), a niktofóbia (sötétség), az onychotillománia (a körmök piszkálgatása, csipkedése), a pediofóbia (babák), fonofóbia (zajok) és a pnigofóbia (fulladás) bemutatásakor. A dorafóbiáról (szőrméktől való félelemről) szóló fejezetben leírjuk, hogy egy behaviorista pszichológus megpróbált fóbiát kiváltani a páciensében.

Vannak emberek, akik a SZÁMOK megszállottjai, közéjük tartoznak az aritmomániások (kényszeres számolás), a triszkaidekafóbiások (félelem a tizenhármas számtól) és a tetrafóbiások (félelem a négyestől).

Mások a SZAVAKKAL kapcsolatos megszállottsággal küzdenek, ide soroljuk az onomatomániát (egyetlen szóval kapcsolatos fixáció), a hippopotomonstrosesquipediofóbiát (averzió a hosszú szavaktól), aibófóbiát (rettegés a palindrom szavaktól), a bibliomániát (könyvek iránti megszállottság) és a grafomániát (kényszeres írás).

A mániákkal és fóbiákkal kapcsolatos PSZICHOANALITIKUS ELKÉPZELÉSEKET az agorafóbia (nyílt terek), az arachnofóbia (pókok), az aritmománia (számolás), a klausztrofóbia (zárt terek), a dorafóbia (szőrme), az eritrofóbia (elpirulás), a fikiafóbia (moszat), a hippofóbia (lovak), a kleptománia (lopás), a muszofóbia (patkányok, rágcsálók), a mizofóbia (kórokozók), a mitománia (hazugság), a niktofóbia (sötétség), az oniománia (vásárlás), az ornitofóbia (madarak), a pediofóbia (játékbabák), a pirománia (tűz), a sziderodromofóbia (vonatok) és a xenofóbia (más nemzetiségű, bőrszínű vagy etnikumú emberektől való félelem) bemutatásakor részletezzük.

A ZAJOKTÓL való félelmek között találjuk a brontofóbiát (mennydörgés), a globofóbiát (lufik), a telefonfóbiát (telefonálás) és a fonofóbiát (hangoktól általában), míg a szedatefóbia a csendtől való félelem.

A TÉVESZMÉK határán táncoló fóbiák és mániák közé soroljuk az akarofóbiát (apró rovarok okozta fertőzések miatti félelem), a demonomániát (démonok általi megszállás), az egomániát (saját magunk iránti megszállottság), az erotomániát (önnön kívánatosságunkba vetett tévhit), a hidrofóbiát (a víz hangjától vagy érintésétől való rettegés), a megalomániát (grandiózus, nagyzoló téveszme), a mikromániát (abbéli hit, hogy az egyik testrészünk nagyon kicsi) és a mizofóbiát (obszesszív félelem a szennyeződéstől és a kórokozóktól). A pantofóbiás ember pedig mindentől fél.

Fóbiák és mániák A-tól Z-ig

A

ABLUTOFÓBIA

A mosakodástól, fürdéstől való félelem, az ablutofóbia neve a mosni jelentésű abluere és a görög phobia (félni) szavakból tevődik össze. Főképpen gyerekeknél alakul ki, és gyakran csak időlegesen: a csecsemők általában rettegnek a fürdéstől, bár néhány esetben évekig fennmaradhat a félelmük. Egyszer egy tizenhét éves lány mondta el Granville Stanley Hall amerikai pszichológusnak, hogy tizenegy éves koráig sikoltozott félelmében fürdéskor. Egy másik tizenéves pedig arról számolt be Hallnak, hogy „amikor megfürdettek, mindig megmerevedtem, a szemeim kidülledtek, és szinte reszkettem a félelemtől”.

A fürdéstől való félelem gyakori volt Franciaországban a 19. század elején, mivel akkor sokan hittek abban, hogy a koszréteg pajzsként védi testüket a betegségek ellen, míg az izzadságszagot a jó egészség és a szexuális teljesítőképesség jelének tartották. Steven Zdatny történész kifejti, hogy a mosakodás mindenképpen problémás lett volna egy olyan társadalomban, amely szégyenletesnek tartotta a meztelenséget. Egy francia vidéki kórházban ápolt nő felháborodott ama felvetés hallatán, miszerint meg kellene fürdenie. „Hatvannyolc éves vagyok – csattant fel dühösen –, és még sohasem mostam meg magam ott!” Az elit tagjai hasonlóan kényesek voltak a mosdást illetően. „A családomban még soha, senki nem fürdött – jelentette ki de Pange grófnő. – Már a felvetés is pogány, hogy a nyakamig vízbe merüljek.” Amikor a 19. század második felében a tudósok feltárták a szenny és a betegségek terjedése közötti kapcsolatot, a tanárok igyekeztek a modern higiénés szokásokra oktatni a gyerekeket, akik még életükben nem használtak szivacsot, és sohasem merültek vízbe. A francia hadsereg is megpróbálta az újoncok körében elterjeszteni a tisztálkodási szokásokat. Ennek érdekében 1902-ben kiadták a Manuel d’hygiène című útmutatót, amelyben arra utasították a katonákat, hogy mossák a fogukat, csutakolják le a testüket és hordjanak alsóneműt. Az észak-franciaországi Douaiban egy parancsnok megparancsolta a beosztottjainak, hogy erővel mosdassanak meg egy fiatal lövészt, aki kijelentette, hogy fél a fürdéstől. A katonák megragadták koszos bajtársukat, elrángatták a fürdőházba, és a zuhany alá tartották. Zdatny szerint a lövész nyolc nappal később elhunyt, és a halálát a bőrét érő víz okozta sokknak és rémületnek tulajdonították. Úgy tűnt, hogy a félelem ölte meg.

Lásd még: akvafóbia, hidrofóbia, mizofóbia, thalasszofóbia

ABOULOMÁNIA

1916-ban az amerikai Ralph W. Reed pszichoanalitikus egy huszonkét éves, patológiásan döntésképtelen banki tisztviselőt kezelt, aki „a napi feladatai elvégzése során folyamatosan megkérdőjelezte minden tettének helytállóságát”. Minden alkalommal, amikor összeadta egy számoszlop értékeit, kényszeresen újra ellenőriznie kellett az eredményt, majd újra és újra. Bármilyen triviális volt a feladat, sosem tudott szabadulni az újraszámolás gyötrelmes kényszerétől. Reed észrevette, hogy ez a fajta mentális paralízis gyakran együtt jelentkezik más paranoiás téveszmékkel: a múltbéli történések és az esetleges következmények egyaránt gyötrő kétségeket ébresztenek az emberben. Reed aboulomániával diagnosztizálta a beteget.

Az aboulománia kifejezés a görög a (nélkül), boule¯ (akarni) és mania (őrület) szavakból származik, és William Alexander Hammond neurológus alkotta 1883-ban. Hammond definíciója szerint az aboulománia „az elmebaj egy formája, amelyet a tehetetlenség, a reakcióképtelenség és az akaraterő bénultsága jellemez”. Leírta az egyik massachusettsi beteg esetét, akire akkor tört rá a döntésképtelenség, amikor fel kellett volna öltöznie vagy le kellett volna vetkőznie. Amint elkezdte volna levenni az egyik cipőjét, azonnal tanakodni kezdett, hogy talán mégis inkább a másikkal kellene kezdenie. Ezután perceken keresztül tehetetlenül ingázott a jobb és bal cipő között, majd úgy határozott, hogy inkább fel-alá sétál a szobában, hogy jól át tudja gondolni a kérdést. Ilyenkor megláthatta magát a tükörben, és észrevehette a nyakkendőjét, amiről eszébe jutott, hogy „hát persze, hiszen ezt kell először levennem”. De amikor elkezdte volna kioldani a nyakkendőkét, újra elfogták a kétségek, és tehetetlenné vált. „És ez így ment tovább, ha magára hagyták – írta Hammond. – Gyakran egészen hajnalig nem sikerült megszabadulnia egyetlen ruhadarabtól sem.”

1921-ben Pierre Janet francia pszichiáter írta le a „teljesség hiánya” érzést, amelyet az aboulomániás betegek tapasztaltak, aminek következtében folyton elégedetlenek voltak, mintha valami hiányozna számukra a teljességhez. „Monitorozzák magukat – írta Janet –, és a szüntelen önvizsgálat miatt, minthogy szoronganak, a végtelen önanalízis csapdájába esnek. Eközben maguk is pszichológusokká válnak, ami ebben a formában a tudat betegsége.” Janet azt feltételezte, hogy az aboulománia olyan obszesszió, amely az öntudatból ered, vagyis ez a zavar ama késztetésünk eredménye, hogy reflektálunk a saját gondolatainkra.

Furcsa lehet, hogy a krónikus bizonytalanság állapotát a kényszeres viselkedések közé soroljuk, hiszen a döntésképtelenség inkább a hibázástól való félelemnek tűnhet, mintsem az elhatározás kényszeres elodázásának. De Hammond a patológiás kétség mániaként való azonosítása révén arra emlékeztet minket, hogy itt nem csak a meggyőződés hiányáról van szó. Sokkal inkább olyan erőteljes érzelmi állapottal, sőt turbulens és fájdalmas helyzettel állunk szemben, amelyben minden lehetőség adott, a jövőbeli forgatókönyvek csatáznak egymással, és semmi sem dőlt még el.

Lásd még: aritmománia, mizofóbia, szillogománia

AEROFÓBIA

Az aerofóbia (a görög aero, levegő szóból) eredetileg a szellőtől való rettegést jelentette, ami gyakori volt azoknál, akik elkapták a veszettséget. Manapság azonban már gyakran a repüléstől való félelem megnevezésére használják. Sokunk tapasztalja ezt a félelmet, és a becslések szerint az emberek 2,5 százaléka szenved tőle. A Boeing cég 1982-ben úgy becsülte, hogy az amerikai légi közlekedési ipar 1,6 milliárd dollárral több bevételhez juthatna, ha mindenki legyőzné a repüléstől való félelmét. 2002-ben, egy évvel a szeptember 11-i terrortámadások után, az aerofóbia már kimutatható hatást gyakorolt a halálozási statisztikákra is: olyan sok amerikai választotta a repülés helyett az autózást, hogy az 1595-tel megemelte a közlekedési balesetben elhunytak számát.

A légi közlekedés kockázata rendkívül alacsony. Egy a Harvard Egyetemen készült 2006-os tanulmány szerint annak esélye, hogy valaki repülőgép-szerencsétlenségben hal meg, egy a tizenegymillióhoz – összehasonlításul: a közúti halálos baleset esélye egy az ötezerhez. Az újabb pszichológiai vizsgálatok azonban feltárták, hogy a ritka eseményeket jobban észrevesszük, mint a gyakoriakat. Aaron I. Beck, a kognitív viselkedésterápia úttörője a hetvenes években rámutatott arra, hogy a szorongás nem csupán attól függ, hogy mekkora a félelmet kiváltó esemény valószínűsége, hanem attól is, hogy mennyire érzékeljük az eseményt romboló hatásúnak, és mekkora esélyt látunk a menekülésre, ha bekövetkezik. Azok, akik félnek a repüléstől, végső soron nem a repülőgép lezuhanásának esélyétől riadnak meg. Az a szinte elképzelhetetlen rettegés ijeszti meg őket, amit akkor kellene átélniük, ha tényleg lezuhanna a gépük.

Julian Barnes Staring at the Sun című, 1986-os regényének egyik szereplője, Gregory a következőképpen ecseteli a repülőút által kiváltott kínzó gondolatait: a repülőgép-szerencsétlenség a halál legrosszabb formája. Az üléshez vagy szíjazva, miközben zuhan a gép, a többiek sikítanak, tudod, hogy szörnyet fogsz halni, ami egyszerre lesz erőszakos és lealacsonyító. „Mögötted fejtámasz és háttámlát védő huzat. Előtted kis, lehajtható műanyag asztalka, felületén kör alakú mélyedés a kávéscsésze biztonságos belehelyezéséhez. A fejed felett poggyásztartó, melletted ablak elé húzható kis műanyag árnyékoló: ezek között a díszletek között halsz meg – töpreng Gregory.” Amikor a repülő becsapódik, szétzúzva a civilizáció eme apró jelképeit, az ember élete egy csapásra értelmetlenné válik. „Otthonos közegben halsz meg, de nem a saját otthonodban, hanem valaki máséban, akivel sohasem találkoztál korábban, és aki veled együtt egy csomó idegent is meghívott. Ilyen körülmények között hogyan is tekinthetnéd tragédiának, fontosnak vagy akár figyelemre méltónak önnön pusztulásodat? Egy ilyen halál gúnyt űzne az emberből.”

Az aerofóbok utálják átadni a saját sorsuk feletti rendelkezést, pedig a repülés ezt kívánja. Egyesek attól félnek, hogy a pilóta elveszíti az irányítást a meghibásodó repülőgép felett, míg mások inkább attól rettegnek, hogy ők maguk veszítik el az önkontrollt, és pánikba esnek. A fóbiát egy ijesztő repülőút emléke, a repülőgép-szerencsétlenségekről és gépeltérítésekről szóló híradások és a katasztrófafilmek is táplálhatják. Vannak aerofóbok, akik testileg is érzékenyek a repülőút hatásaira. Azok például, akik a belsőfület érintő rendellenességtől szenvednek, a repülőút során szédülni kezdenek, és megzavarodik az egyensúly-érzékelésük. Esetleg észrevétlen hipoxia (oxigénhiány) keletkezik náluk, ami pánikszerű érzést kelt. A mégis repülő aerofóbok ötöde azt állítja, hogy alkohollal vagy nyugtatókkal tompítja a szorongását.

Minthogy az aerofóbiának vannak viselkedéses, fiziológiai és kognitív komponensei is, gyakran kezelik kognitív viselkedésterápiával (angol rövidítéssel: CBT). Ekkor a fóbiás személyt rendszerint arra biztatják, hogy elemezze a repüléssel kapcsolatos, önkéntelenül felmerülő gondolatainak torzításait – például a katasztrofális gondolatokra (vagyis a túlzott negatív általánosításra) vagy a polarizációra (a mindent vagy semmit jellegű gondolkodásra) való hajlamát, illetve azt, hogy túl sok figyelmet szentel a nyomasztó percepcióinak és a belső érzékleteinek. A terapeuta információkat ad át a légi közlekedésről a páciensnek: hogyan működik a repülő, mi okozza a turbulenciát, mekkora az esélye a lezuhanásnak és így tovább. A páciens ezután hierarchiát állít fel a repüléssel kapcsolatos félelmei között, a bőrönd bepakolásától a felszálláson keresztül a landolásig, és megtanítják neki, hogy a különböző stresszes helyzetek elképzelésekor hogyan alkalmazza a relaxációs technikákat. A kezelés gyakran repülőúttal ér véget, ami lehet valós vagy szimulált is.

Vannak aerofóbok, akik babonákat kapcsoltak a fóbiájukhoz, legtöbbször azt, hogy maga a félelmük védte meg őket eddig a katasztrófától. Erica Jong Rettegés a repüléstől című, 1973-as regénye azzal kezdődik, hogy amint a gép felemelkedik, Isadora Wing ujjai, lábujjai és mellbimbói szinte jéggé fagynak, a gyomra ugrálni kezd, a szíve pedig a repülő hajtóművével tökéletes összhangban vadul kalapál. Isadora ennek ellenére, miközben a repülő egyre magasabbra emelkedik, ádázul próbál fókuszálni. „Hogy ez az alumíniummadár a levegőben marad, az kizárólag az én koncentrációmnak köszönhető – magyarázza. – Ez holtbiztos. Minden egyes sikeres felszállás alkalmával gratulálok önmagamnak, azonban nem túl lelkesen, mert saját, külön bejáratú vallásom egyik passzusa azt mondja, hogy abban a pillanatban, amint az ember elbízza magát és lazít, a gép nyomban lezuhan.”{1} A könyv végére Wing felszabadul – kreatív, szexuális és emocionális értelemben egyaránt –, és levetkőzi a téveszméjét, miszerint kizárólag a szorongása tartja a levegőben a gépet.

Lásd még: akrofóbia, agorafóbia, klausztrofóbia, emetofóbia, sziderodromofóbia

AGORAFÓBIA

Az agorafóbia kifejezést 1871-ben alkotta Carl Otto Westphal berlini pszichiáter, aki azt vette észre, hogy sok olyan férfit kezel, akik rettegnek a városon való átkeléstől. Az egyik beteg, egy harminckét éves házaló ügynök egyes kerületektől irtózott, különösen, ha kihaltak voltak az utcák és bezártak a boltok. A város szélén, ahol már elfogytak a házak, az idegei teljesen felmondták a szolgálatot. De a forgalmas terek is zavarták, akkor is hevesen kezdett kalapálni a szíve, ha felszállt az omnibuszra vagy színházba ment.

Egy másik, huszonhat éves mérnök beteg elmondta, hogy ha nyílt térre ér, akkor úgy érzi, mintha valami megragadná a szívét. „Ilyenkor az arca elvörösödik, és elönti a forróság – írta Westphal. – Az aggodalmai egyre csak erősödnek, és valóságos halálfélelembe csaphatnak át. Úgy érzi, nincs biztonságban, többé már nem képes magabiztosan gyalogolni, mert olybá tűnik számára, mintha a macskakő elolvadna a lába alatt.” A mérnök a városi főtér átszelésekor érzett félelmét ahhoz hasonlította, mintha kiúszna egy keskeny csatornából a tóra. Teljesen összezavarodott ilyenkor, és ha sikerült átérnie a túloldalra, szinte nem is emlékezett arra, hogy hogyan csinálta. Az áthaladásról olyan ködös emlékei maradtak csupán, mintha csak álom lett volna.

Westphal betegei elmondták neki, hogy kevésbé féltek, ha volt velük valaki, miközben a városban jártak, vagy a teret szegélyező épületek mellett tudtak maradni, esetleg egy kocsit követhettek végig az utcákon. Egyiküket megnyugtatta, amint meglátta az ivók vörös lámpásait a hazafelé vezető úton. A sétapálca kissé csökkenthette a szorongásukat, ahogy a sör- vagy borfogyasztás is. Westphal hallott egy driburgi papról, aki esernyőt tartott a feje fölé, amikor kilépett az utcára, mintha magával vitte volna a temploma boltozatát.

Az agorafóbia (amelynek neve a piacteret jelentő görög agora szóból származik) számos, különböző tünetegyüttest takaró kifejezés, amely jelenthet a társas kontaktustól, az otthon elhagyásától, a zsúfolt vagy üres terektől, sőt a félelemtől való félelmet is. Ahogy David Trotter megjegyzi a The Uses of Phobia című könyvében, a betegség már a kezdetektől összekapcsolódott a modern élet okozta stresszel. 1889-ben Camillo Sitte bécsi építész az európai városok gyors átalakulásának tulajdonította az agorafóbiát: a kanyargó utcácskákat és a rozoga épületeket elbontották, hogy széles sugárutaknak és monumentális háztömböknek adják át a helyüket. A városi főterek tátongó mélységnek tűnhettek: mintha sugárút vezetett volna a szakadékba.

Henri Legrand du Saulle pszichiátert felkereste egy párizsi ember, aki peur des espaces-ban szenvedett, vagyis félt a terektől, s emiatt minden határvonalnál hezitálni kezdett. Ez a határvonal lehetett egy főtér széle, egy járdaszegély, egy ablakpárkány vagy egy hídfő is. „Madame B” nevű betege képtelen volt egyedül átkelni egy téren vagy sugárúton. Megrémítették az üres éttermek, és attól is félt, ha fel kellett mennie a lakásához vezető széles lépcsőkön. Amint bejutott a lakásába, képtelen volt kinézni az ablakon. Legrand du Saulle egy másik betege, egy lovasság tiszt, egyenruhában át tudott kelni a nyílt tereken, de civil ruhában már nem. „Itt – írja Trotter – nem a társaság, hanem az előadás menti meg az agorafóbiás embert a szorongásától. Amikor a mutatvány a lényeg, az embert saját maga kíséri át a nyílt tereken.” Egy harmadik beteget mindenhova el kellett kísérnie a feleségének, de még így is mindig megtorpant, ha egy térhez értek. Lemerevedett a félelemtől, és így mormogott magában: „Mama, Rita, bibi, bitaquo, meg fogok halni.”

Legrand du Saulle amellett érvelt, hogy a térrel kapcsolatos fóbiák megsokszorozódtak Párizsban, miután a várost 1871-ben megostromolták a németek. „Legrand szerint – írja Anthony Vidler építészettörténész – a város fokozatos lezárása, majd hirtelen megnyitása, vagyis, úgymond, a klausztrofóbiából az agorafóbiába való átmenet indította el a térrel kapcsolatos félelem elterjedését.”

Miután Westphal és Legrand du Saulle publikálta az eredményeit, más agorafóbiások álltak elő és számoltak be a tüneteikről. „Megállok – írta dr. J. Headley Neale a The Lancet egyik 1898-as számában –, mert úgy érzem, mintha a föld vasmarokkal szorítana. Úgy érzem, mintha lesüllyednék a föld alá, a föld pedig megemelkedne. E rohamok során nem szédülök, és nem érzem, hogy menten elájulok, inkább olyan érzés, mintha összeomlanék, mint egy kilapítható cilinder vagy kínai lámpás.” Egyesek szerint a betegség az örökölt degeneráltság jele volt, de Sigmund Freud ezzel nem értett egyet: „Az agorafóbia okai, ahogy a legtöbb egyéb fóbiáé is, többnyire nem az öröklésben keresendők – írta 1892-ben –, hanem a szexuális élet zavaraiban.” Freud azt vetette fel, hogy az agorafóbok attól félnek, hogy az utcán elhatalmasodik rajtuk a szexuális vágy, és eme rémületüket az utcától való félelemmé alakítják át. „A fóbia – írta – úgy áll a szorongással szemben, mint a határra épített erőd.”

Az agorafóbia a nyílt vidéktől és a tágas égbolttól való rettegésben is megnyilvánulhat. David Trotter leírja, ahogy Ford Madox Ford regényíró úgy tartotta kordában a pánikreakcióját, miközben a dél-angliai mezőkön sétált, hogy tablettákat szopogatott, és azokat az ösvényeket választotta, amelyek mentén padok sorakoztak. Westphal városlakóihoz hasonlóan Ford is úgy küzdött az üresség miatti rettegése ellen, hogy apró, konkrét tárgyakra és cselekedetekre koncentrált. Amikor a barátja, Olive Garnett 1904-ben elkísérte az egyik nyári sétájára a Salisbury-síkságon, Fordon egyszer csak úrrá lett a félelem. Garnett így írt erről: „Azt mondta nekem, hogy ha nem kaptam volna el a karját, akkor elesik. Úgy tűnt, mintha mérföldeken keresztül gyalogoltunk volna, és közben végig tartottam. Amint azonban elértük a várost, nagy léptekkel elsietett, hogy dohányt vegyen és megborotválkozzon.” John Lanchester regényíró 1990-ben felidézte, hogy egyszer a Tóvidék ködös hegyei között túrázott, és amint elérte a csúcsot, hirtelen kitisztult az ég, és azon nyomban letaglózta az elé táruló panoráma „ijesztő hatalmassága”. Ettől „teljes erejű pánik – zihálással, szívdobogással, remegéssel járó roham” tört rá, ami egészen addig tartott, amíg a lejtőn biztonságos terepre nem ért.

Mások figyelme ugyanilyen tüneteket indíthat be. Macaulay Culkin színésznél agorafóbia jelentkezett, miután híres lett az 1990-es Reszkessetek, betörők! gyereksztárjaként. „Mindig fotósok ólálkodtak a bokrok között, meg ilyesmi – mondta el Larry King televíziós riporternek 2004-ben. – Sok dolog volt ott, kint, ami engem akart felfalni.” Félt, amikor ki kellett lépnie a házból, mert úgy érezte, hogy a világ ki van rá éhezve. „Úgy éreztem, mintha az épületek meg akarnának enni.” A visszahúzódó költőnő, Emily Dickinson hasonló szavakkal írt le egy szomszédaival való találkozást a helyi templom előtt, 1853 egyik vasárnapján. „Sokan sereglettek körém – írta a sógornőjének –, és fel akartak falni.”

A 20. század nagy részében az agorafóbiát más pszichikai problémáknak, például a szeparációs szorongásnak, a függőségnek, illetve az áttevődött szexuális és agresszív késztetéseknek tulajdonították, de a hetvenes évek óta gyakran fiziológiai betegségként kezelik. David Clark pszichológus például amellett érvel, hogy az agorafóbiások talán félreértik a testi érzékleteiket, és ezért reagálnak pánikkal a legapróbb belső változásokra is. Az ördögi kör első fázisában, írja, szelektíven foglalkoznak a testük működésének hullámzásával, és a szívritmus legapróbb emelkedésének, egy futó szédülésnek, esetleg némi kifulladásnak is jelentőséget tulajdonítanak. A félelemre ezután adrenalintermeléssel reagálnak, ami további fiziológiai változásokat okoz (felgyorsul a szívverés, gyorsul és felszínessé válik a légzés), ezt pedig újra drámai módon félreértelmezik, például a közelgő ájulás, fulladás vagy szívroham jelének tekintik. Ilyen értelemben az agorafóbia pánikzavarnak tekinthető: a félelemtől való félelemnek.

De Kathryn Milun amerikai antropológus óva int minket attól, hogy az agorafóbiát tisztán fiziológiás betegségként kezeljük. Arra mutat rá, hogy a betegség ilyen értelmezése a gyógyszercégeknek kedvez, amelyek így benzoldiazepineket és más gyógyszereket tudnak eladni ezen az új és hatalmas piacon, s ezzel kitörlődik a fóbia társadalmi, történeti és kulturális vetülete, vagyis a modernitással való kapcsolata. Milun amiatt lamentál, hogy „teljes mértékben megszűnik a társadalmi tér fontossága, pedig eredetileg ez hozta létre e pszichológiai problémát”.

Majdnem háromszor annyi nőt diagnosztizálnak agorafóbiával, mint férfit; a különbséget Maureen McHugh feminista filozófus, legalábbis részben, társadalomtörténeti okokkal magyarázza. A múltban a nőktől gyakran azt várták el, hogy ma már patológiásnak tekintett módon viselkedjenek. Arra biztatták őket, hogy maradjanak otthon, eltanácsolták őket a társasági életben való részvételtől, illetve attól, hogy egyedül merészkedjenek az utcára. Vannak kultúrák, amelyek még ma is ragaszkodnak ezekhez az elvárásokhoz, és így a nők sebezhetőnek érezhetik magukat, ha elmennek otthonról. „A fóbiás ember szorongása csak annyira irreális, amennyire biztonságosak az utcák, és amennyire kényelmesek a nyilvános terek a nők számára” – figyelte meg McHugh. Women Who Marry Houses című, 1983-as könyvükben Robert Seidenberg és Karen DeCrow azt írja egy agorafóbiás nőről, hogy olyan volt, mint „egy élő és cselekvő metafora, aki nyilatkozatot tesz, bejelent egy tüntetést, ülősztrájkba kezd”. A nő tudattalanul felnagyította anyai, házastársi és háztartásfenntartói szerepét, és így a személyét már annyira az otthona határozta meg, hogy képtelen volt onnan kilépni.

A Covid–19-pandémia alatt a kormányok arra kérték az embereket, hogy maradjanak otthon, és emiatt sokaknál agorafóbiás viselkedés alakult ki. A nyilvános terektől való félelem hirtelen jogossá vált, nem számított többé fóbiának, ezért az oda való visszatérés némelyek számára nem volt egyszerű. Mint a párizsi polgárok az 1871-es német ostrom után, mi is hozzászoktunk a bezártsághoz. 2020 októberében a The New York Times arról tudósított, hogy a szülők aggódnak az „agorafóbiás generációért”, vagyis azok miatt a gyerekek miatt, akik tartani kezdtek attól, hogy el kell menniük otthonról. „Ez a jelenség hihetetlenül elterjedt” – mondta Nina Kaiser San Franciscó-i gyermekpszichológus, akinek a saját négyéves fia is félni kezdett, ha ki kellett lépnie hazulról. Eközben pedig számos tizenéves és felnőtt agorafób ember szorongása felerősödött a külvilág új veszélyei miatt.

Amikor Carl Westphal 1871-ben elnevezte a betegséget, azzal talán a legalapvetőbb szorongási zavart azonosította: a meghatározhatatlan egzisztenciális félelmet a régi bizonyosságoktól megfosztott világban. Westphal a pszichiáterek ama nemzedékéhez tartozott, amely Charles Darwin A fajok eredete című, 1859-es könyve nyomán tudományos magyarázatot keresett az emocionális élményekre. Úgy tűnt, hogy ezek az élmények is változnak az idővel. Ha az emberek többé már nem támaszkodhatnak Istenre, hogy útba igazítsa őket, talán hamarabb nyúlnak valamelyik embertársuk karja, esetleg a sétapálca nyele után, amikor kilépnek otthonuk ajtaján.

Lásd még: akrofóbia, klausztrofóbia, kajakfóbia, mizofóbia, pantofóbia

AIBÓFÓBIA

Ez a játékos fogalom a palindromoktól való túlzott félelmet takarja. Ezek olyan szavak, amelyek oda-vissza olvasva megegyeznek. A kifejezést valószínűleg Stan Kelly-Bootle liverpooli folkénekes és komputertudós alkotta meg a The Devil’s DP Dictionary című, 1981-es könyvében. Az aibófóbia nem pszichológiai zavar, viszont maga is palindrom.

Lásd még: hippopotomonstrosesquipediofóbia, onomatománia

{1} Pavlov Anna fordítása.