Luellen Birch

A Főnix Jóslat

Dulcinea Marlon kalandjai

Hibridek 1.

Copyright© 2022 Luellen Birch. All rights reserved.

Copyright© 2022 Luellen Birch. Minden jog fenntartva

Published by Luellen Birch

Cover© Luellen Birch

ISBN: [Ebook ISBN 978-615-00-8463-3 (ebook)

Except for use in any review, the reproduction or utilization of this work in whole or in part in any form by any means is forbidden without the permission of the author, Luellen Birch.

All characters in this book have no existence outside the imagination of the author and have no relation whatsoever to anyone bearing the same name or names, they are not inspired by any individual known or unknown to the author, and all incidents are pure invention.

Leszámítva az előzeteseket, ajánlásokat, kritikákat minden reprodukálása vagy felhasználása ennek a műnek vagy részeinek bármilyen formában, bármilyen módon tilos a szerző engedélye nélkül.

A könyv minden szereplője a szerző képzeletének terméke, minden hasonlóság valós vagy képzeletbeli személyhez, eseményhez merőben a véletlen műve.

ELSŐ RÉSZ

1.FEJEZET

DULCINEA

Sosem hittem az alakváltókban, démonokban és egyéb természetfölötti lényekben, de aztán minden megváltozott, és rá kellett jönnöm, hogy az élet, ahogy ismertem, többé sosem lesz ugyanaz.

Tizennégy éves koromban kerültem először kórházba – legalábbis tudomásom szerint –, vakbélgyulladással. Kivették a vakbelemet, és a seb meglepő gyorsan összeforrt, hallottam, ahogy az egyik vizitnél az orvosok megemlítik ezt. Egy másik alkalommal pedig arról beszélt két orvos, hogy milyen szokatlanul magas a hemoglobin a véremben. Vagyis a vörösvérsejtek, ezt már akkor is tudtam. Szerettek volna további vizsgálatokat végezni rajtam, de ezt megakadályozta az anyám, aki a műtét utáni napon megjelent, és magával vitt, az ápolók és doktorok tiltakozása ellenére, „saját felelősségére”.

Utána azonnal elutaztunk a tengerpartra, üdülni, és a varratokat anyám szedte ki, még aznap, mert a vágás olyan gyorsan javult. Furcsa módon, egy héttel később már nyoma sem volt a hegnek. Őszintén szólva ezt különösnek találtam, de elterelte a figyelmemet róla a nyaralás. Egy tengerparti panzióban szálltunk meg, amelyben rajtunk kívül csak egy három gyermekes család és két idős házaspár lakott, akik a nap nagy részében a strandon pihentek, este pedig korán nyugovóra tértek. Az ott töltött hónap alatt szinte csak a reggelinél találkoztunk velük, és néhány udvarias szónál nem is váltottunk többet. Viszont a vidék gyönyörű volt, a tenger a zöld és a kék ezernyi árnyalatában pompázott, és én képtelen voltam betelni a szépségével, a habok lágy puhaságával, a talpamat csiklandozó, aranysárga homokkal, az apró, fehér és rózsaszín kagylókkal, amiket gyűjtöttünk. Anya akkor tanított meg úszni.

Amikor egy hónappal később visszatértünk New Yorkba, egy új helyen, új lakásban kötöttünk ki, ahova a régi holmijaink közül semmit sem vittünk magunkkal. Ez annyira furcsa volt, hogy meg is kérdeztem anyámat:

– Talán menekülünk valami vagy valaki elől?

Emlékszem, hogyan nézett rám, nagy, türkizkék szeme csodálkozva tágra nyílt.

– Nem, dehogy, hová gondolsz? De a kórház és az üdülés sokba került, és a háziúr lefoglalta az összes holminkat. Ha majd egyenesbe jövünk, mindent elhozatok – ígérte meg.

Nem mintha sok cuccunk lett volna, egy-egy bőröndnyi ruhán, néhány régi játékon és pár könyvön kívül. Amióta az eszemet tudom, sokat költöztünk, és a legtovább New Yorkban, a pezsgő metropolisz névtelenségében éltünk. Barátaink nem voltak, rokonainkkal sosem találkoztam, és a kérdezősködésemet anyám mindig elhárította. Apámról csak annyit tudtam, hogy Bran Haydennek hívták, de hogy él-e, hal-e, kiféle, miféle, sosem hallottam, fényképet sem láttam róla soha. Igaz, nem is voltak fényképeink.

– És az iskola? – faggattam anyát.

– Egy kis ideig magántanuló leszel – felelte. – Én foglak tanítani.

A kis időből végül négy év lett. Ezalatt alig mozdultunk ki otthonról. Anya egy tízemeletes bérház legfelső emeletén vett ki egy tágas, kétszobás lakást, és én naponta több órán át ott ültem mellette a kis, kopott íróasztalnál, és tanultam, matekot, irodalmat, nyelvtant, biológiát, fizikát, kémiát, sőt, még egy pianínót is szerzett valahonnan, mert, mint mondta remek a hallásom, és biztos jó az érzékem a zenéhez. Bár nem vettem észre, mert délelőtt lekötött a tanulás, délután a leckeírás, és az olvasás – szinte faltam a könyveket, amelyeket a könyvtárból és még ki tudja honnan hozott –, gyakorlatilag mintha egy zárdában éltem volna. Többnyire csak kora reggel, és esténként mozdultunk ki otthonról, hogy sétáljunk kicsit, megkerüljük a háztömböt, vagy fussunk egyet a közeli Morningside parkban.

Sokat olvastam; imádtam belefeledkezni mások képzeletbeli életébe, felfedezni más országokat, tájakat, szokásokat. Így, visszagondolva, érdekesnek találom, hogy sosem éreztem magam magányosnak, nem vágyódtam a korombeliek társasága után. De hát azt mondják, amit az ember nem ismert, azt nem is hiányolja, és nekem sosem voltak pajtásaim, óvodába sem jártam. Az iskolában, elsőben volt ugyan egy barátnőfélém, Lynn, aki mellettem ült, egy szőke, világos szürke szemű lány. Lynn roppant félénk és zárkózott volt, talán ezért is kedveltem annyira, de másodikban már nem jött vissza; azt mondták, Chicagóba költözött. Utána senkivel nem barátkoztam, magam sem tudom, miért.

Egy nappal a 18. születésnapom előtt elvesztettem az anyámat.

Aznap délután a pianínónál gyakoroltam Chopin Perc keringőjét, és éppen belekezdtem a B-moll szonátájába, amikor a testem összerándult, mintha áramütés ért volna. Rábuktam a pianínóra, jól beverve a fejem, de ez volt a legkisebb gondom. Azt hittem, infarktust kaptam, a szívem összeszorult, kivert a víz, szédültem, émelyegtem, és egy orvosi könyvben egyszer azt olvastam, hogy ezek a szívkoszorúér-elzáródás tünetei is lehetnek.

Rémülten kapkodtam levegő után, mert egyedül voltam otthon, anya elszaladt vásárolni, és telefonunk sosem volt, sem házi, sem mobil.

Amikor kicsit jobban lettem, a kanapéhoz vánszorogtam, és lerogytam rá. A szemem a szoba egyik sarkában, a napfényben csillogó pókhálóra tapadt.

Szerettem a pókokat, különösen az álkaszás pókokat, és a hálóról épp egy ilyen lógott le. Már megszerezte az aznapi zsákmányát – egy kis légy küszködött a hálóban, szabadulni próbálva a selymes szálak fogságából, persze, hiába. Ahogy figyeltem a kínlódását, a lélegzésemre koncentrálva, egyszerre elsötétült körülöttem a világ.

Nem tudom, mennyi idő telhetett el, mire magamhoz tértem. Arra eszméltem fel, hogy az ajtón dörömbölnek.

– Miss Marlon? Hé, Miss Marlon! Itthon van? Nyissa ki, kérem! – kiáltotta egy nyers férfihang.

Feltápászkodtam, és az ajtóhoz botorkáltam. Odakinn egy egyenruhás rendőr állt, görbe orrú, barna szemű; őszülő haja csapzottan simult a homlokára. Nem volt fiatal, de öreg sem, úgy a negyvenes évei közepén járhatott.

– Miss Marlon? – kérdezte, aggodalmas tekintettel, és amikor bólintottam, az övén csillogó jelvényre bökött. – Jó napot! Connelly őrmester vagyok. Rossz hírt kell közölnöm. Az édesanyját elgázolták, és a helyszínen meghalt. A táskájában találtuk meg a címét, és az ön nevét, mint legközelebbi hozzátartozóét, akit szükség esetén értesítenünk kell. Fogadja őszinte részvétemet – tette hozzá gépiesen.

Először fel sem fogtam a szavai értelmét, aztán nem akartam felfogni.

– De hiszen csak az imént ment el, hogy…

– Sajnálom, kisasszony – dörmögte a rendőr. – Velem kell jönnie, most azonnal, hogy azonosítsa…

– Én… én… – hebegtem.

Nagyon elsápadhattam, mert az őrmester megragadta a csuklóm, csak éppen a szorítása inkább fájdalmasnak, semmint támogatónak érződött.

Kitéptem a karom a kezéből, és ösztönösen hátraléptem. Az őrmester követni akart, de az ajtónál mintha falba ütközött volna, megtorpant, és a tekintete elhomályosult.

Hirtelen sarkon fordult, és szó nélkül a felvonóhoz ballagott. Egy perccel később a liftajtó halk kattanással összezárult mögötte, én pedig ott álltam, döbbenten pislogva az előszobában, és fogalmam sem volt arról, hogy mi történt itt az imént.

Miért hagyott faképnél az őrmester? Miért mozgott úgy, mint egy alvajáró, vagy mint egy zombi? És hová kellene mennem azonosítani anyát? Mi történt vele? És…? Ezernyi kérdés kavargott bennem, de egyikre sem találtam választ.

Óvatosan kidugtam a kezem az ajtón, és valami furcsát tapasztaltam, amit korábban még sosem. Mintha egy meleg, szivacsos masszához értem volna, amin az ujjaim akadálytalanul áthatoltak. Látni semmit nem láttam, és az érzés inkább kellemes volt, semmint kellemetlen.

Védővarázs? Az utóbbi években, a Harry Potter sorozat megjelenése óta elárasztották a könyvpiacot a pararegények, több ilyenben is olvastam arról, hogy a boszorkányok ezzel védik a házukat, de sosem hittem az efféle dolgokban, azt gondoltam, csak az írók fantáziájának szüleményei. Ám az, amit most az ajtónál éreztem, nagyon is valóságosnak tűnt. És a rendőr viselkedése… Mintha hipnotizálták volna a fickót, gondoltam. De ki? Hogyan, mikor, miért?

Az anyámnál hétköznapibb embert sosem ismertem, és hozzánk nem járt senki. A szemközti szomszédunk egy idős hölgy volt, aki egész nap tolókocsiban ült, egy ápolónő gondoskodott róla. A mellettünk lévő, és a hölgyével szomszédos lakás is üresen állt. A lentebbi szintek lakóival legfeljebb a lépcsőházban, a bejáratnál futottunk össze, és ilyenkor biccentéssel üdvözöltük egymást.

És anya… Lehet, hogy tényleg halott? Vagy ez csak valami csel, hogy eltávolítsanak itthonról? Egyik este, pár héttel ezelőtt a bejáratnál, amikor anyával a parkból hazajöttünk, hallottam, ahogy két lakó arról beszél, hogy a házat le akarják bontani, hogy valami bevásárlóközpontot építsenek a telekre. Azt latolgatták, mikor kell elköltözniük.

Nem, már megint elragadott a fantáziám, szidtam magam. És valóban látnom kell anyát. Istenem, ha meghalt… mitévő leszek? Miből fogok élni, amikor még bankszámlánk sincs?

Anya nem dolgozott, de valahonnan rendszeresen kaphatott pénzt, mert bár nem bővelkedtünk az anyagi javakban, amire szükségünk volt, az megvolt: tető a fejünk felett, ruha a testünkön, étel a bendőnkben…

Valószínűleg el kell helyezkednem, de hát mihez értek? Már egész jól játszottam a pianínón, bizonyára egy rendes zongorával is boldogulnék… Talán egy bárba felvennének…? De tizennyolc évesen még nem számítok nagykorúnak, szóval aligha.

Hirtelen elszégyelltem magam. Az anyám meghalt, én meg itt a saját megélhetésem miatt aggódom?

Bementem a fürdőszobába, hideg vizet fröcsköltem az arcomba, aztán a tükörbe bámultam. Nem magamat láttam, nem a saját sápadt, szív alakú arcomat, egyenes, szeplőkkel telehintett orromat, átlagos ajkam, az anyámtól örökölt türkizkék szemem – az egyetlen vonásomat, amit szépnek találtam –, vagy a rövidre vágott frufrumat, szigorúan hátrafésült, felcsavart vörös hajamat, csak homályos foltokat. Aztán rájöttem, hogy sírok.

***

Az anyám és én inkább alacsonyak voltunk, mint középtermetűek, és míg tinédzser koromban meg nem szabadultam a bébihájtól, gyakran néztem irigykedve anya lányosan karcsú alakját. Anya egy időben Ducinak becézett, Dulci helyett – az igazi nevem Dulcinea. Anyám kedvenc regénye a Don Quijote volt. Olykor azt gondoltam, jobb lett volna, ha Aldonzának nevez el, ő legalább létezett, míg Dulcinea csak a búsképű lovag fantáziájában élt.

Duci. Gyűlöltem volna, ha bárki más így szólít, de anya szájából ez is melegen, szeretetteljesen hangzott.

Mindig imádtam az anyám illatát, amelybe fahéjé, vaníliáé, kardamomé és még valami, számomra ismeretlen fűszeré vegyült, és miután kijöttem a fürdőszobából, belebújtam a kedvenc sötétkék pulóverébe, azt remélve, hogy így közelebb érezhetem magamhoz, és ebből erőt meríthetek. A fésűt csak néhányszor húztam végig a hajamon, a fogai bele-beleakadtak a gubancokba, de nem törődtem vele; szinte jólesett a fizikai fájdalom, mintha büntetni akartam volna magamat valamiért.

Egy befőttes gumival gyorsan lófarokba fogtam a kusza tincseket, a melegítőnadrágomat farmerre cseréltem, felhúztam a sportcsukámat, fekete bőrdzsekimet, és kiszáguldottam a folyosóra. Az ajtó hangosan becsapódott mögöttem, hallottam a zár kattanását, és kicsit megkésve megtapogattam a zsebemet, hogy megbizonyosodjak róla, nem felejtettem a lakásban a kulcsomat. Egy pillanattal később kinyílt a liftajtó. Már-már beszálltam, amikor észrevettem, hogy a lábtörlőnk mellett egy boríték hever.

Odasiettem, és felkaptam. Nem volt rajta bélyeg, sem a feladó neve, csak szögletes, fekete nagybetűkkel a nevem: DULCINEA.

Türelmetlenül feltéptem, és egy kártya esett ki belőle, egyenesen a tenyerembe, rajta egy számsor. Egy telefonszám?

Ahogy rámeredtem, mintha káprázni kezdett volna a szemem, a számok villództak, felemelkedtek a papírról, néhány másodpercig a levegőben táncoltak, majd szertefoszlottak, de addigra már belevésődtek az emlékezetembe.

– Mi a…? – hebegtem, és nagyot nyeltem. Biztos voltam benne, hogy kezdek megbolondulni.

A lift még mindig várt, de ezen nem lepődtem meg, a házunkban napközben kevesen fordultak meg. Gépiesen visszatettem a kártyát a borítékba, amit aztán a farmerem zsebébe gyűrtem. Rekordidő alatt értem le a földszintre, és kiléptem a keskeny sikátorba, ahol egymás mellett sorakoztak a szürke, fém szeméttartályok, és a málladozó falak tövében ismeretlen eredetű tócsák csillogtak.

Az egyik szemetes tetején egy madár – egy fekete varjú – gubbasztott. Valahol azt olvastam, hogy a varjak azon kevés madarak közé tartoznak, amelyek képesek arcfelismerésre, és nagyon intelligensek. Ennek a feje egy helyen kopasz volt, és sebes, a tollai fénytelenek. Sötét gombszemét mereven rám szegezte, és volt valami a tekintetében…

Megborzongtam, és megszaporáztam a lépteimet. Elhagytam a sikátort, és tovasiettem a széles sugárúton, de ekkor váratlan légáramlat borzolta fel a frufrumat, és ahogy felnéztem, megláttam a varjút: alig egy méterrel a fejem fölött repült. Így, kiterjesztett szárnyakkal sokkal nagyobbnak és félelmetesebbnek tűnt. És a csőre…

Behúzva a nyakamat futásnak eredtem, de tisztán hallottam a madár szárnyának suhogását.

Na, ebből elég! – gondoltam hirtelen. Csak nem fogok megijedni egy madártól?

Megpördültem, és haragosan a varjúra meredtem

A varjú mintha meghökkent volna, lassan körözött fölöttem, és én követtem a tekintetemmel. Amitől persze kezdtem elszédülni. Ekkor nagy levegőt vettem, csípőre tettem a kezem, és felszegtem az állam.

– Na, mi van? Mit akarsz tőlem? – mordultam a madárra. – Mintha nem lenne elég bajom nélküled is. Miért követsz?

A varjú leszállt a földre, úgy három méterre tőlem, és félrehajtott fejjel felbámult rám. Akkor vettem észre, hogy a feje már nem sebes, és a tollai szép feketén csillognak. Talán ez nem is ugyanaz a madár, mint amit a kukán láttam?

És akkor megint történt valami különös, a varjúra mintha egy férfiarcot vetítettek volna. Katonásan rövidre nyírt, sötétbarna haj, határozott áll, sasorr, hűvös, szürke szempár, leltároztam fel magamban a vonásait. Hú, de dögös pasi… Hunyorogni kezdtem, mert a fekete pupillákban vörös szikrák villantak…

– Dulcinea – hallottam egy kellemes baritont. Az egész csak egy pillanatig tartott, aztán már megint csak a varjú állt ott, és úgy nézett rám, mintha várna valamire.

Megráztam a fejem, és hátat fordítottam a madárnak.

– Nincs most időm az efféle hülyeségekre – dohogtam, és hirtelen elszorult a szívem, és a torkomban gombóc támadt a fájdalomtól, és a bűntudattól, mert az anyám meghalt, és én itt egy ostoba madárral perlekedek, ahelyett, hogy a rendőrségen lennék, vagy a boncteremben, vagy akárhol, ott, ahová anyát vitték.

2.FEJEZET

A legközelebbi rendőrőrsön semmit sem tudtak a balesetről, de az ügyeletes tiszt némi telefonálgatás után átküldött a 66-os körzetbe, ahol egy civil ruhás nyomozó fogadott. Amikor megemlítettem Connelly őrmestert, az arcán furcsa kifejezés suhant át, és utána másról kezdett beszélni. Beszámolója szerint az anyámat egy zebrán ütötték el, és a gázoló megállás nélkül továbbhajtott. Az egyik közeli üzlet tulajdonosa hívta ki a mentőket és a rendőrséget, de az anyámon már nem segíthettek.

A nyomozó, Roger Burton, lekísért a boncterembe, ahol a halottkém segédje odavezetett az egyik, lepedővel letakart asztalhoz, és felemelte a leplet.

Anya a halálában ugyanolyan szép volt, mint életében. Behunyt szemének pillái sötét félholdként simultak a bőrére, az ajkán halvány mosoly játszott. Nem akartam elhinni, hogy halott, meg akartam érinteni, de ezt nem engedték.

– Még nem boncoltuk fel – magyarázta az orvosszakértő, egy zöld köpenyes, sápadt, hórihorgas fickó, aki időközben szintén csatlakozott hozzánk.

– De hát… – dadogtam, a könnyeimmel küszködve – …miért kellene felboncolni, amikor baleset történt?

– Lehetséges, hogy… – kezdte Burton, aztán elnémult.

– Hogy szándékosan gázolták el? – találtam ki, mit akart mondani. – De hát nekünk nincsenek ellenségeink! Még ismerőseink sincsenek.

– Miss Marlon, ha beszélhetnénk négyszemközt…

Burton olyan komor képet vágott, hogy szó nélkül követtem az emeleti irodájában, amelynek keskeny, poros ablakán alig hatolt be a napfény. Az egyik falnál egy iratszekrényen egy repedezett kerámiavázában egy szál virág kornyadozott.

Burton az összekarmolt felületű íróasztal mögé sétált, és az egyik, előtte álló székre mutatott.

– Kérem, foglaljon helyet – mormolta.

Lehuppantam, aztán vártam, hogy mondjon valamit. És vártam. És vártam.

Burton egy darabig figyelmesen vizsgálgatta az arcomat, aztán felsóhajtott.

– Megkínálhatom egy kávéval? Vagy egy teával? – kérdezte.

– Mióta ilyen vendégszerető a rendőrség? – tudakoltam, kissé epésen. Olyan sok tragikus és furcsa dolog történt aznap velem, hogy a türelmem fogytán volt, de végül felülkerekedett bennem az anyám belém nevelte udvariasság. – Nem, köszönöm, semmit sem kérek.

Burton leült, hátradőlt, és megint felsóhajtott.

– Talán furcsán hangzik majd, amit kérdezek, de kérem, válaszoljon. Nem tapasztalt ma valami szokatlant? Nem próbáltak idegenek szóba elegyedni magával? Nem támadta meg valamilyen állat? Nem kapott levelet vagy csomagot?

– Először árulja el, mi köze mindennek az anyám balesetéhez.

– Lehet hozzá köze, de amíg nem felelt a kérdéseimre, nem mondhatok többet – jelentette ki határozottan Burton.

– Nos, ami azt illeti, tényleg kaptam egy levelet… – kezdtem bizonytalanul. Azt elhatároztam, hogy a varjút nem említem, nem szerettem volna, ha diliházba csuknak.

– Hol van? – kérdezte mohón Burton. – Mi állt benne?

– Tessék, nézze meg, ha akarja – mondtam, elővéve a borítékot, és átnyújtottam a nyomozónak. Burton kivette belőle a kártyát, ide-oda forgatta a kezében, a fény felé tartotta, végül visszacsúsztatta a borítékba, amit gyorsan visszagyűrtem a zsebembe.

– Üres – motyogta csalódottan.

– Igen. Szerintem csak valami kölyök akart megtréfálni – mondtam, bár ezt magam sem hittem, a köddé vált számok után, mármint ha valóban azt láttam, amit látni véltem, és nem csak hallucináltam.

– Lehetséges – hagyta rám Burton, aztán újra faggatni kezdett. Mindent tudni akart a családomról, az életemről, arról, hogy hol laktunk, hová jártam iskolába.

Amennyire lehetett, igyekeztem kitérő válaszokat adni, elvégre senki sem vallja be szívesen, hogy fogalma sincs, ki az apja, és hogy nem fejezte be még a középiskolát sem. Arra pedig, hogy New York előtt hol laktunk, nemigen emlékeztem. Négy-ötéves lehettem, amikor ide jöttünk, és a korábbi éveimből csak emlékfoszlányok maradtak meg: olykor felvillant előttem egy havas, hegyvidéki táj, fenyőerdők, egy tavacska, egy csónakház… egy ócska viskó, amelyben egy pók élt, akit elneveztem Zebulonnak, azzal áltatva magam, hogy hallgat rám, hogy megszelídítettem…

Szánalmas, gondoltam most, hogy egy gyereknek egy pók legyen a legjobb játszótársa.

Zebulont olykor óvatosan megfogtam, a mutatóujjamra begyére helyeztem, és ő végigszaladt a karomon, fel, egészen a vállamig, aztán hagyta, hogy megint megfogjam, és újra és újra megismételtük a „mutatványt”. Imádtam, ahogy vékony lábai a bőrömet csiklandozzák. Az elköltözésünkkor magammal akartam vinni, de hiába kerestem, eltűnt, a pókhálóival együtt. Anyám bizonyára alaposan kitakarított, mielőtt elhagytuk azt a kunyhót.

– Miss Marlon! Miss Marlon?

Burton már egy ideje próbálhatta felhívni magára a figyelmemet, mert most félig felemelkedett a székéről, és kissé előredőlt.

– Elnézést, elkalandoztak a gondolataim – mentegetőztem.

– Ez, azt hiszem, az adott helyzetben, teljesen érthető – bólintott a nyomozó, és felegyenesedett. – A boncolás eredményéről természetesen tájékoztatni fogom, és utána intézkedhet a temetésről – jelentette ki, én pedig meglepetten bámultam rá.

– Ennyi? Úgy érti, máris végeztünk? De hiszen még semmit sem árult el a baleset körülményeiről, sem a szemtanúról! Kicsoda? Mit mondott? – hadartam feldúltan.

Burton tekintete hűvösen elutasítóvá vált.

– Folyamatban lévő nyomozásról nem nyilatkozhatom. Ha már minden részletet tisztáztunk, és megtaláltuk és letartóztattuk a gázolót, bírósági szakaszba kerülhet az ügy, akkor úgyis mindenről értesülni fog.

– A gázoló… egyáltalán mit tudnak róla? Milyen kocsi ütötte el anyát? – kérdeztem remegő hangon. – És…

– Miss Marlon… Sajnálom – mondta Burton, de valahogy nem úgy nézett ki, mint aki bármit is sajnál. – Arra kérem, hogy ha a következő napokban bármi szokatlant észlel, azonnal hívjon fel. – Az asztalon tornyosuló egyik iratkupac alól elővarázsolt egy névjegyet.

– Láthatnám még egyszer az anyámat? – suttogtam, ahogy gépiesen a zsebembe csúsztattam a kártyát.

– Hát… gondolom, ennek semmi akadálya – dörmögte kelletlenül a nyomozó, és az ajtó felé intett.

A boncteremben azonban nagy meglepetés ért. Ahogy az idegesen pislogó, egyik lábáról a másikra álló, verejtékező homlokú, a tekintetemet kerülő asszisztens bevallotta, az anyám holtteste eltűnt. A halottkémmel együtt.

3.FEJEZET

A 66-os körzet Manhattan szélén, egy viszonylag alacsony, mindössze hatemeletes, eklektikus kőépületben volt. A régies stílushoz csöppet sem illő, modern, üvegezett forgóajtó előtt egy rendőr állt. Kicsit odébb, a saroknál, egymás mellett, két fehér rendőrautó parkolt, a motorjuk halkan járt, motorháztetejükön a NYPD POLICE felirat kéken csillogott.

Az utca meglepően kihaltnak hatott. A szemközti, tíz és tizenkét emeletes épületek körvonalai élesen kirajzolódtak az égboltra. A házak előtt keskeny, füves kertsávok húzódtak, pár csenevész fával és bokorral. Az úttesten sárguló leveleket görgetett maga előtt a feltámadó, egyre hevesebb szél.

Szeptember volt, de az időjárás abban az évben mintha megbolondult volna, a hónap közepéig kánikula tombolt, majd hirtelen vagy húsz fokot esett a hőmérséklet; a távolból gyakran hallatszottak mennydörgések, és a csendes esők egyik pillanatról a másikra félelmetes zivataroknak adták át a helyük.