„John Scalzi napjaink legszórakoztatóbb és legérthetőbb SF szerzője.”

Joe Hill

„Senki sem képviseli jobban az aktuális amerikai sci-fit John Scalzinál.”

The Encyclopedia of Science Fiction,  Harmadik kiadás

IMPRESSZUM

John Scalzi: The Human Division

Copyright © 2013 by John Scalzi

“After the Coup” © by John Scalzi

Hungarian translation © Pék Zoltán, Farkas István, 2014

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: The Human Division

A Tor Book, New York, 2013

Fordította: Pék Zoltán, Farkas István

ISBN: 978-615-5442-95-7 (epub)

ISBN: 978-615-5468-06-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Sz. Molnár Szilvia

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

ELSŐ EPIZÓD
A B csapat

ELSŐ RÉSZ

I.

Amikor a Polk kapitánya meghívta a hajóhídra, ahol végignézheti az ugrást a Danavar-rendszerbe, Sara Bair nagykövet tisztában volt azzal, hogy a protokoll értelmében nemet illene mondania a meghívásra. A kapitánynak lesz éppen elég dolga, ő csak útban lenne, és az ugrás különben sem egy nagy látvány. Amikor a Polk átugrik több tucat fényévet a galaxisnak ebben a karjában, az ember csupán annyit észlel, hogy a csillagok kissé elmozdultak. A hídon amúgy is csak képernyőn lehet követni, nem az ablakon keresztül. Basta kapitány puszta formalitásból hívta meg, és olyan biztos volt a nemleges válaszban, hogy már elő is készített egy kis fogadást a nagykövetnek és kíséretének az ugrás alkalmából a hajó apró és általában üres megfigyelőfedélzetén, amelyet a raktér fölé szorítottak be.

Bair nagykövet tisztában volt azzal, hogy a protokoll értelmében nem kellene elfogadnia a meghívást, de nem érdekelte. A Gyarmati Szövetség diplomáciai testületében töltött huszonöt év alatt még soha nem lépett csillaghajó hídjára, és nem tudta, mikor kap legközelebb ilyen meghívást, és a protokolltól függetlenül azon a véleményen volt, hogy ha az ember meghív valakit valahová, készüljön fel arra, hogy a meghívást elfogadják. Ha az utchékkel való tárgyalása jól megy, márpedig a dolgok jelen állása szerint nincs ok az ellenkezőjére gyanakodni, senkit sem fog érdekelni a hagyományoknak ez az apró semmibevétele.

Úgyhogy le van ejtve, elmegy a hídra.

Ha Basta kapitányt bosszantotta is, hogy Bair elfogadta a meghívást, nem mutatta. Öt perccel az ugrás előtt Evans hadnagy felvezette a nagykövetet és az asszisztensét, Brad Robertset a hídra; a kapitány pár pillanatra elhagyta posztját, és röviden, de udvariasan üdvözölte őket a hídon. Miután ezt a kötelességét teljesítette, újra az ugrás előkészületeire koncentrált. Evans hadnagy ismerte a végszavát, és egy sarokba terelte Bairt és Robertset, ahol anélkül szemlélődhettek, hogy zavartak volna.

– Ismeri az ugrás elvét, nagykövet asszony? – érdeklődött. A küldetés időtartamára Evans lett a Polk protokolltisztje, kapcsolattartó a diplomaták és a hajó legénysége között.

– Annyit értek belőle – felelte Bair –, hogy vagyunk valahol az űrben, aztán bekapcsolják a hajtóművet, és csodával határos módon máris máshol vagyunk.

Evans mosolygott.

– Nem csoda ez, asszonyom, hanem fizika. Olyan komoly fizika, hogy kívülről már mágiának látszik. Úgy viszonyul a relativisztikus fizikához, mint a relativisztikus fizika a newtoni fizikához. Vagyis két lépéssel túl van a mindennapi emberi tapasztalaton.

– Vagyis igazából nem szegjük meg a fizika törvényeit? – kérdezte Roberts. – Mert én akárhányszor egy galaxist átugró hajóra gondolok, szinte magam előtt látom, ahogy Albert Einstein rendőregyenruhában megbírságolja.

– Nem szegünk meg semmilyen törvényt. Az történik, hogy szó szerint kihasználunk egy kiskaput – mondta Evans, majd belevágott az ugrás részletesebb fizikai magyarázatába. Roberts bólogatott, és le nem vette a szemét Evansról, de az arcán halvány mosoly játszott, és Bair pontosan tudta, hogy neki jelez. Azt üzente vele, hogy éppen a főfeladatát végzi, vagyis elvonja Bairtől azokat az embereket, akik értelmetlen csevegést akarnak folytatni vele, hogy Bair arra koncentrálhasson, amiben jó: odafigyelhessen a környezetére.

Ez a környezet most egyáltalán nem volt imponáló. A Polk egy fregatt volt – Bair biztos volt abban, hogy Evans meg tudná mondani, pontosan milyen, de még nem akarta a férfi figyelmét magára vonni –, ennek megfelelően a hajóhídja szerény: két asztalsor monitorokkal; egy kissé emelt dobogó a kapitánynak és a műveleti tisztnek; valamint két nagy monitor, amelyre információkat hívhattak elő, vagy ha úgy akarták, a kinti látképet. Jelenleg egyik monitor sem élt, a híd személyzete a saját képernyőire összpontosított, miközben Basta kapitány és a műveleti tisztje mormolva járkált közöttük.

Körülbelül annyira volt izgalmas látvány, mint a száradó festék. Pontosabban annyira volt izgalmas, mint egy magasan képzett csoportot figyelni, akik olyasmit csinálnak, amit több százszor végrehajtottak már minden dráma vagy incidens nélkül. És noha Bair a diplomáciában töltött éveknek köszönhetően tisztában volt azzal, hogy ritkán lenyűgöző látvány, amikor profik végzik a munkájukat, mégis kissé csalódott arcot vágott. A dramatizált filmek ennél azért akciódúsabb jelenetre készítették fel. Észre sem vette, hogy felsóhajt.

– Nem erre számított, asszonyom? – fordult a nagykövet felé Evans.

– Nem tudtam, mire számítsak – felelte Bair. Bosszús volt magára, amiért hangosan sóhajtott, és igyekezett palástolni a bosszúságát. – A híd csendesebb, mint gondoltam.

– A hajóhíd legénysége régóta együtt dolgozik. És ne feledje el, hogy belül áramlanak az információk. – Bair erre felvont szemöldökkel nézett Evansra, aki elmosolyodott, és egyik ujjával a homlokára koppintott.

Ja, tényleg, gondolta Bair. Basta kapitány és a híd legénysége mind a Gyarmati Véderő kötelékének tagjai. Ez pedig azt jelentette, hogy feltűnő, genetikailag előidézett zöld bőrszín és fiatalos külső mellett mindegyikük agyában egy AgyGép lapult. A GYV tagjai az AgyGép révén tudnak beszélni és adatokat megosztani egymással, nem kell hozzá használni a szájukat. A mormolás azonban azt jelezte, hogy ennek ellenére használták, legalábbis időnként. A GYV tagjai valaha hétköznapi emberek voltak, zöld bőr és beültetett számítógép nélkül, márpedig a megszokás nagy úr.

Bairnek, aki az Erie bolygón született, és az utóbbi húsz évet a Gyarmati Szövetség anyabolygójától, a Főnixtől távol állomásozva töltötte, nem volt se zöld bőre, se számítógép a fejében. Diplomáciai utazásai alatt azonban sok időt töltött GYV-katonákkal, az ő szemében ezért nem lógtak ki különösebben azok közül, akikkel dolga akadt. Néha el is felejtette, hogy genetikailag tulajdonképpen egy lépéssel előrébb járnak.

– Egy perc az ugrásig – mondta hangosan a Polk műveleti tisztje. Bairnek beugrott egy név: Everett Roman. Roman elsőtiszt bejelentésétől eltekintve a hídon semmi nem változott; Bair gyanította, hogy a bejelentés az ő kedvükért történt. Bair tekintete a terem elején lévő nagy monitorokra ugrott. Sötétek maradtak.

– Roman elsőtiszt – mondta Evans, majd amikor a tiszt ránézett, a monitorok felé biccentett. A műveleti tiszt bólintott. A monitorok életre keltek, az egyiken egy csillagmező jelent meg, a másikon a Polk sematikus rajza.

– Köszönjük, Evans hadnagy – mondta halkan Bair. Evans elmosolyodott.

Roman elsőtiszt az ugrás előtti utolsó tíz másodpercet hangosan számolta vissza. Bair szeme a csillagokat mutató monitorra tapadt. Amikor Roman a nullához ért, a csillagok szabálytalanul elmozdultak. Bair tudta, hogy valójában nem mozdultak el, hogy ezek teljesen más csillagok. A Polk minden hűhó és zaj nélkül egyetlen pillanat alatt fényéveket tett meg.

Bair frusztráltan pislogott. Ha az ember fizikai eredményként gondol az imént történtekre, szédítő. Viszont élménynek…

– Akkor ennyi? – kérdezte Roberts rezignáltan.

– Ennyi – mondta Evans.

– Nem túl izgalmas.

– A nem túl izgalmas azt jelenti, hogy jól csináltuk – magyarázta Evans.

– És hol abban a móka? – viccelt Roberts.

– A móka mások dolga. A miénk a precizitás. Mi időben elvisszük oda, ahová menni akar. Vagy, mint ebben az esetben, idő előtt. Arra kértek bennünket, hogy hozzuk el magukat ide három nappal az utchék érkezése előtt. Itt vagyunk, kétszer olyan korán.

– Ha már itt tartunk – szólalt meg Bair. Evans feléje fordult.

A híd fedélzete vadul a három ember felé lendült.

Mindenki egyszerre kiabált a hídon, a hajóban esett kárt részletezték. Sérülés a hajótesten, áramkimaradás, áldozatok. Valami nagyon nem volt rendben a hajóval.

Bair felnézett, és látta, hogy a monitorokon megváltozott a kép. A hajó sematikus rajzán vörössel jelölt részek villogtak. A csillagok helyét a Polk háromdimenziós modellje vette át. Ez volt középen, a szélén pedig egy tárgy közeledett feléjük.

– Az mi? – kérdezte Bair Evanstól, aki éppen feltápászkodott.

Evans a képernyőre pillantott, és egy pillanatig nem válaszolt. Bair tudta, hogy az AgyGépétől szerez éppen információkat.

– Egy űrhajó.

– Utche? – kérdezte Roberts. – Kérjünk tőlük segítséget.

Evans a fejét rázta.

– Nem utche hajó.

– Akkor kicsodák? – kérdezte Bair.

– Nem tudjuk.

A monitorok felcsipogtak, aztán még egy rakás tárgy jelent meg a képernyőn, mind sebesen a Polk felé tartottak.

– Istenem – mondta Bair, és felállt. A legénység közeledő rakétákat jelentett.

Basta kapitány parancsot adott, hogy a rakétákat lőjék ki, majd Bair, pontosabban Evans felé fordult.

– Ezt a kettőt mentőkapszulába. Most azonnal.

– Várjon… – kezdte Bair.

– Nincs idő, nagykövet asszony – fojtotta bele a szót Basta. – Túl sok rakéta közeledik. Két percem van, hogy élve kijuttassam magukat a hajóról. Ne vesztegesse. – Visszafordult a legénységhez, és megparancsolta, hogy készítsék elő a fekete dobozt.

Evans megragadta Bair karját.

– Jöjjön, nagykövet asszony – mondta, és már húzta is le a hídról. Roberts követte őket.

Negyven másodperc múlva Evans belökte Bairt és Robertset egy kis dobozba, amelyben két apró ülés volt.

– Szíjazzák be magukat – kiabálta, hogy hallják. Az egyik ülés alá mutatott. – Vésztartalék élelem és víz. – Majd a másik ülés alá. – Újrahasznosító modul. Egyheti levegőjük van. Nem lesz baj.

– A stábom… – kezdte volna Bair.

– Most ültetik őket is kapszulákba – hadarta Evans. – A kapitány ugrószondát küld ki, hogy a GYV tudja, mi történt velünk. Mentőhajókat tartanak ugrótávolságban kifejezetten ilyen esetekre. Ne aggódjon. Szíjazzák be magukat. A kilövés elég durva lesz. – Kihátrált a kapszulából.

– Sok szerencsét, Evans! – mondta neki Roberts. Evans fintorgott, ahogy a kapszula lezáródott. Öt másodperc múlva a kapszula kilőtte magát a Polkról. Bair úgy érezte, mintha gerincen rúgták volna, aztán beállt a súlytalanság. A kapszula túlságosan kicsi volt a mesterséges gravitációhoz.

– Mi az isten történt? – fakadt ki Roberts egy perc múlva. – A Polkot eltalálták, amint odaugrott.

– Valaki tudta, hogy jövünk.

– Bizalmas küldetés volt.

– Használd a fejed, Brad! – csattant fel Bair. – A mi részünkről bizalmas volt. De kiszivároghatott. A másik oldalon.

– Úgy gondolja, hogy az utchék csapdába csaltak?

– Nem tudom. Ugyanolyan helyzetben vannak, mint mi. Ugyanannyira szükségük van erre a szövetségre, mint nekünk. Semmi értelme, hogy elhúzzák a mézesmadzagot a Gyarmati Szövetség orra előtt egy ilyen húzásért. Semmit nem nyernek azzal, ha megtámadják aPolkot. Egy GYV-hajó megsemmisítése ellenséges cselekménynek számít.

– A Polk talán visszaveri őket – vélte Roberts.

– Te is hallottad Basta kapitányt. Túl sok a rakéta. És a Polk is sérült.

– Akkor reméljük, hogy legalább a mieink eljutottak a kapszulákig.

– Nem hiszem, hogy a kapszulákhoz vitték őket.

– De Evans azt mondta…

– Evans azt mondta, amit hallani akartunk. El kellett küldenie minket a hajóról.

Roberts elhallgatott.

Percek múltán megszólalt:

– Ha a Polk ugrószondát küldött ki, az mikor éri el az ugrási távolságot? Egy nap?

– Nagyjából.

– Egy nap, hogy a hír megérkezzen, pár óra a felkészülésre, még pár óra, mire megtalálnak minket – számolgatott Roberts. – Vagyis két nap ebben a bádogdobozban. A legjobb esetben.

– Igen – értett egyet Bair.

– Aztán kikérdeznek bennünket. Nem mintha tudnánk bármit is arról, hogy ki és miért támadta meg a hajót.

– Amikor bennünket keresnek, egyúttal a Polk fekete dobozát is keresik majd. Abban benne lesz az összes adat a hajóról egész a pusztulása pillanatáig. Ha valamiből azonosítani tudják a támadó hajókat, akkor abból.

– Már ha a fekete doboz túléli a Polkot.

– Hallottam, ahogy Basta kapitány utasítja a legénységet a fekete doboz előkészítésére. Gondolom, ez azt jelenti, hogy mindent megtettek azért, hogy túlélje a hajót.

– Szóval a Polkból csak maga, én és a fekete doboz maradt.

– Azt hiszem.

– Jézusom – hüledezett Roberts. – Történt már hasonló magával?

– Volt már, hogy rosszul sült el egy küldetés – nézett körül a mentőkapszulában Bair –, de ilyen még nem. Ez az első.

– Reménykedjünk a legjobb változatban. Különben egy hét múlva rémes napok elé nézünk.

– A negyedik nap után majd felváltva lélegzünk.

Roberts erőtlenül nevetett, majd elhallgatott.

– Ne csinálja. Csak pocsékoljuk az oxigént.

Erre Bair is nevetni kezdett, majd meglepődött, ahogy a levegő hirtelen kifelé süvített a tüdejéből, kiszippantotta az űr vákuumja, amely beszökött a széthasadó kapszulába. Bair egy pillanatra látta asszisztense arckifejezését, majd a robbanás, amely széttépte a kapszulát, szilánkjaival őket is megölte. Nem volt utolsó gondolata, csak érezte, ahogy a levegő kiáramlik ajkai közül, és aztán a rövid, fájdalommentes nyomást, ahogy a nagyobb fémdarab átvág a testén. Utána még érzett egy kis hideget, majd meleget, aztán már semmit.

II.

Hatvankét fényévnyire a Polktól Harry Wilson hadnagy mereven állt egy tengerparti szirten, a Farnut bolygón, a Gyarmati Szövetség diplomáciai futárhajója, a Clarke több tagjával egyetemben. Gyönyörű verőfényes nap volt, meleg, de nem annyira, hogy az emberek izzadjanak hivatalos öltözetükben. A gyarmati diplomaták sorban álltak, velük szemben a farnuti diplomaták sora húzódott, végtagjaikon hivatali ékszerek pompáztak. Minden ember egy barokkosan díszített kancsót tartott, benne a Clarke-ról hozott vízzel. A sor elején mindkét faj tárgyalásokra delegált fődiplomatája állt: farnuti részről Ckar Cnutdin, és Ode Abumwe a gyarmatiaktól. Cnutdin éppen a pódiumon állt, és torokhangú farnuti nyelven beszédet mondott. Abumwe nagykövet oldalt állva feszült figyelemmel hallgatta, időnként bólogatott.

– Mit mond? – kérdezte a lehető leghalkabban a Wilson mellett álló Hart Schmidt.

– A szokásos duma a nemzetek és fajok közti barátságról – mondta Wilson. A Gyarmati Véderő egyedüli tagjaként a diplomaták között, AgyGépe révén csak ő tudta kapásból lefordítani a farnuti beszédét; a többieknek meg kellett elégedniük a farnuti fordítókkal. Az ünnepségen azonban csak egy volt jelen, aki Abumwe nagykövet mögött állt, és diszkréten a fülébe suttogott.

– A vége felé jár már? – kérdezte Schmidt.

– Miért kérded, Hart? – sandított a barátjára Wilson. – Annyira várod a következő részt?

Schmidt a vele szemben álló farnutira pillantott, és nem szólt semmit.

Cnutdin valóban a vége felé járt. A végtagjaival olyan mozdulatot végzett, ami a meghajlás farnuti megfelelője volt, és lelépett a pódiumról. Abumwe nagykövet meghajolt, és fellépett a pódiumra, hogy megkezdje beszédét. A fordító most odaállt Cnutdin mögé.

– Szeretném megköszönni Cnutdin kereskedelmi képviselőnek megindító szavait a nagyszerű nemzeteink között bimbózó barátságról – kezdte Abumwe, majd belevágott a saját megírt beszédébe. Akcentusa elárulta, hogy a gyarmatosítók első nemzedékéhez tartozik. A szülei Nigériából emigráltak a New Albion bolygóra, amikor ő még csecsemő volt; szülőhazája beszédének nyoma a New Albion-i kiejtéssel keveredve az amerikai Középnyugatra emlékeztette Wilsont, ahol ő felnőtt.

Nem olyan rég, hogy kicsit közelebb kerüljön a nagykövethez, megjegyezte Abumwénak, hogy a Clarke legénységéből csak ők ketten születtek a Földön, a többiek egész életüket a gyarmatokon töltötték. Abumwe erre összehúzta a szemét, és megkérdezte, ezzel mire céloz, majd dühösen faképnél hagyta. Wilson Schmidt barátjához fordult, aki megdöbbenve nézte végig a szóváltást, és megkérdezte tőle, mit csinált rosszul. Schmidt annyit mondott, hogy nézze meg a híreket.

Wilson így tudta meg, hogy a Föld és a Gyarmati Szövetség bizonytalan időre szétmegy, és valószínűleg a végleges válás felé tart. És így tudta meg, ki az oka a szakításnak.

Na, mindegy, gondolta Wilson, ahogy Abumwe a beszéde végére ért. Abumwe nem kedvelte meg őt, sőt, Wilson biztos volt abban, hogy a nagykövetnek nincs ínyére, hogy egy GYV-s van jelen a hajóján, még ha a műszaki tanácsadó viszonylag ártalmatlan formájában is. Schmidt viszont előszeretettel mutatott rá a tényre, hogy ebben nincs semmi személyes. Abumwe a jelek szerint senkit sem kedvelt. Vannak, akik egyszerűen nem szeretik az embereket.

Egy diplomatánál nem a legjobb vonás, gondolta Wilson, már nem először.

Abumwe lelépett a pódiumról, mélyen meghajolt Ckar Cnutdin felé, majd elvette a kancsóját, és bólintott a többi diplomatának. Cnutdin is jelzett az övéinek.

– Hajrá – morogta Schmidt Wilsonnak, majd előreléptek a farnutiak felé, azok pedig feléjük siklottak. Fél méterre egymástól mindkét sor megállt.

Az emberek, beleértve Abumwe nagykövet asszonyt is, ahogy begyakorolták, előrenyújtották a korsójukat.

– Vizet cserélünk – mondták, majd ünnepélyesen felfordították a kancsót, és a vizet a farnutiak lábához öntötték.

A farnutiak hörrenő hanggal feleltek, amit Wilson AgyGépe úgy fordított, hogy Vizet cserélünk, és a testük ballaszthólyagjában tárolt tengervizet az emberek arcába köpték. Minden embert sós, farnuti testhőmérsékletű víz borított be.

– Köszi – mondta Wilson a vele szemközt álló farnutinak. Az azonban már elfordult, és csukló hangot adott egy társának, miközben a sor feloszlott. Wilson AgyGépe lefordította.

Hála istennek, hogy vége. Mikor ebédelünk?

* * *

– Szokatlanul hallgatag vagy – jegyezte meg Schmidt, amikor a siklón visszafelé tartottak a Clarke-ra.

– Az életemen és a karmán elmélkedem – felelte Wilson. – Hogy mivel érdemeltem ki előző életemben, hogy egy idegen lény diplomáciai szertartás közben leköpjön.

– Azért van, mert a farnuti kultúra szorosan kötődik a tengerhez – magyarázta Shcmidt. – Szülőföldjük vizének kicserélésével jelképesen azt közlik, hogy a sorsunk immár össze van kötve.

– Emellett remek módja, hogy elterjesszék a himlőfarnuti megfelelőjét.

– Ezért kaptunk oltást – bólintott Schmidt.

– Legalább a fejére önthettem volna azt a kancsó vizet.

– Az nem lett volna túl diplomatikus.

– És hogy a képünkbe köptek, az igen? – emelkedett meg kissé Wilson hangja.

– Igen, mert ők így kötnek üzletet. Ahogy azt is tudják, hogy mi a különbség a között, hogy az ember beleköp a másik arcába, vagy vizet önt a fejére. Ezért találtuk ki ezt a megoldást, és mindenki egyetértett, hogy jelképesen elfogadható. A felderítőknek három hetükbe került megegyezni.

– Ennyi erővel abban is megegyezhettek volna, hogy a farnutiak kezet ráznak – vélte Wilson.

– Elvileg – értett egyet Schmidt. – Eltekintve attól az apróságtól, hogy nekünk nagyobb szükségünk van erre a kereskedelmi megállapodásra, mint nekik, vagyis mi vagyunk kénytelenek az ő szabályaik szerint játszani. Ezért tárgyalunk a Farnuton. Ezért fogadott el Abumwe nagykövet egy megállapodást, amely rövid távon kifejezetten veszteséges számunkra. Ezért álltunk ott, köptek le minket, és köszöntük meg.

Wilson a sikló eleje felé pillantott, ahol a nagykövet ült bizalmas tanácsadói körében. Schmidt ebbe a körbe nem tartozott bele, Wilson meg pláne. Hátul ültek, turistaosztályon.

– Szóval rossz alkut kötött?

– Arra kérték, hogy rossz alkut kössön – nézett a nagykövet felé Schmidt is. – A védőpajzsért cserébe, amelynek használtára mi tanítottuk meg őket, mezőgazdasági termékeket kaptunk. Gyümölcsöt. Nincs szükségünk a gyümölcseikre. Nem is tudjuk megenni a gyümölcseiket. Valószínűleg az egészből, amit adnak, etanolt csinálunk, vagy valami hasonló.

– Akkor minek fogadta el?

– Azt mondták, tekintsük mézesmadzagnak. Elhúzzuk a farnutiak előtt, hogy később jobb üzletet köthessünk velük.

– Fantasztikus. Alig várom, hogy megint leköpjenek.

– Nem fognak – dőlt hátra Schmidt. – Mert nem mi jövünk vissza.

– Ja, persze. Ti kapjátok a szar diplomáciai feladatot, és ha elvégeztétek az aljamunkát, valaki más aratja le a dicsőséget.

– Kissé szkeptikusan hangzik. Ugyan már, Harry. Elég régóta vagy már velünk. Láttad, mi történik. Olyan feladatokat kapunk, amik eleve nem fontosak, vagy ha mégis azok, és elcsesszük őket, minket lehet okolni, nem a parancsainkat.

– Ez melyik fajta volt? – kérdezett rá Wilson.

– Mindkettő. És a következő is ilyen lesz.

– Ezzel vissza is kanyarodtunk a karmámhoz.

– Biztos kiscicákat gyújtottál fel. Mi meg biztos ott voltunk veled, nyárssal a kezünkben.

– Annak idején, amikor beálltam a GYV-be, addig lőttük volna a farnutiakat, amíg meg nem adják, amit akarunk.

– Á, a régi szép idők – mondta szarkasztikusan Schmidt, majd vállat vont. – Az akkor volt. Most meg most van. Elvesztettük a Földet, Harry. Meg kell tanulnunk ezzel együtt élni.

Wilson hallgatott egy sort.

– Pokoli egy lecke lesz.

– Igazad van. Örülj, hogy nem te vagy a tanár.

III.

~ Beszélnünk kell ~ üzente Abel Rigney ezredes Liz Egan ezredesnek, a külügyminiszter GYV-összekötőjének. A nő irodája felé tartott a Főnix Állomáson.

~ Most nem nagyon érek rá ~ üzente vissza Egan.

~ Fontos ~ üzente Rigney.

~ Amit most csinálok, az is fontos ~ felelte Egan.

~ Ez még fontosabb ~ küldte Rigney.

~ Miért nem ezzel kezdted? ~ felelte Egan.

Rigney elmosolyodott.

~ Két perc múlva az irodádban vagyok.

~ Én viszont nem ott vagyok ~ küldte Egan. ~ Gyere a Külügyminisztérium konferencia-központjába. A hetes előadóba.

~ Mit csinálsz ott? ~ üzente Rigney.

~ Gyerekeket ijesztgetek ~ felelte Egan.

Három perc múlva Rigney besurrant a hetes előadó hátsó ajtaján. Az elsötétített termet a Gyarmati Szövetség közepes beosztású diplomatái töltötték meg. Rigney leült az egyik hátsó sorba, és végigpásztázta az arcokat. Mindenki komornak látszott. Lent, az előadóterem elején Egan ezredes állt, mögötte egy kivilágítatlan, háromdimenziós képernyő.

~ Itt vagyok ~ üzente Rigney.

~ Akkor látod, hogy dolgozom ~ válaszolt a nő. ~ Fogd be, és adj egy percet.

Egan éppen az egyik diplomatát hallgatta, aki kissé leereszkedő hangvételben mondta a magáét, ahogy a közepes beosztású diplomaták csinálják, amikor olyasvalakivel van dolguk, akit maguk alatt állónak vélnek. Rigney tudta, hogy Egan annak idején egy jelentős médiabirodalom vezérigazgatója volt, ezért hátradőlt, hogy élvezze a műsort.

– Nem vitatom, hogy megváltozott helyzetünk kihívást jelent – mondta a diplomata –, de nem vagyok meggyőződve arról, hogy olyan megoldhatatlan a helyzet, mint azt ön felvázolta.

– Valóban, Mr. DiNovo? – mondta Egan.

– Valóban – mondta a DiNovo nevű diplomata. – Az emberi faj mindig is kisebbségben volt idekint, mégis sikerült nagyjából megőrizni a pozíciónkat. Apró, bár fontos részletek változtak meg ezúttal, de a döntő tényezők jobbára ugyanazok maradtak.

– Igazán? – Egan mögött életre kelt a monitor, és egy lassan forgó csillagmezőt mutatott, amelyben Rigney a helyi csillagközi környezetet ismerte fel. Több csillag kéken villogott. – Csak az ismétlés kedvéért: itt vagyunk. Ez azoknak a csillagrendszereknek a halmaza, ahol emberlakta bolygó található. A Gyarmati Szövetség. Az összes többi olyan csillagrendszer, ahol más intelligens, űrjáró faj él. – A csillagmező vörösen kezdett vibrálni, ahogy több ezer csillag átszíneződött.

– Ez a helyzet nem különbözik attól, amivel eddig is dolgunk volt – mondta a DiNovo nevű diplomata.

– Téved. Ez a térkép félrevezető, és maga, Mr. DiNovo, a jelek szerint nincsen ennek tudatában. A vörös csillagok régebben több száz különálló fajt jelképeztek, akik az emberhez hasonlóan vagy harcoltak, vagy megegyeztek azokkal a fajokkal, akikkel találkoztak. Voltak erősebb fajok, voltak gyengébbek, de egyik sem bírt jelentős erőbéli vagy taktikai fölénnyel a többi felett. Túl sok civilizáció állt közel egymáshoz a fejlettségi szintet tekintve ahhoz, hogy a hatalomért való küzdelemben bármelyik is hosszú távú előnyre tegyen szert.

– Ez pedig kapóra jött nekünk – folytatta Egan –, mert volt egy előnyünk, amivel mások nem rendelkeztek. – Mögötte élesebben felizzott az egyik kék rendszer, amely kissé el volt szigetelve a többi emberlakta rendszertől. – Ott volt nekünk a Föld, amely két alapvető dologgal látta el a Gyarmati Szövetséget: gyarmatosítókkal, akikkel gyorsan be tudtuk népesíteni az elfoglalt bolygókat, és katonákkal, akikkel megvédhettük az elfoglalt bolygókat, és további világokat hódíthattunk meg. A Föld mindkettővel ellátta a Gyarmati Szövetséget, méghozzá erején felül. Ez tette lehetővé, hogy a Gyarmati Szövetség stratégiai és taktikai előnyhöz jusson, és az emberiség így került közel ahhoz, hogy felforgassa az űrnek ebben a régiójában uralkodó politikai rendet.

– Ezeket az előnyöket továbbra is kiaknázhatjuk… – kezdte volna DiNovo.

– Ismét téved – fojtotta bele a szót Egan. – Ugyanis két lényeges dolog megváltozott. Először is ott a Konklávé. – A vörös csillagok kétharmada sárgára változott. – A Konklávét négyszáz olyan faj alapította, akik előtte harcban álltak egymással, de most már egyetlen nagy politikai entitásként működnek, miáltal a Konklávé képes a politikáját a puszta tömegével érvényre juttatni. A Konklávé nem engedi a tagjai közé nem lépett fajoknak, hogy további gyarmatosítást végezzenek, azt viszont nem akadályozza meg, hogy ezek a fajok egymásra támadjanak erőforrásokért, biztonsági célzattal vagy csak egy régi adósság törlesztéseképpen. Vagyis a Gyarmati Szövetség világaira és hajóira továbbra is kétszáz idegen faj pályázik.

– A második dolog a Föld. A Roanoke gyarmat korábbi vezetőinek, John Perrynek és Jane Sagannak köszönhetően a Föld egy időre biztosan felfüggesztette kapcsolatait a Gyarmati Szövetséggel. Az ott lakók immár azt hiszik, hogy évtizedekig visszatartottuk a bolygó politikai és technológiai fejlődését csak azért, hogy telepeseket és katonákat kaphassunk. A valóság ennél sokkal összetettebb, de mint a legtöbb ember, a földiek is az egyszerű választ preferálják. A legegyszerűbb válasz pedig az, hogy a Gyarmati Szövetség átcseszte őket. Nem bíznak bennünk. Nem akarnak közösködni velünk. Talán még évekig nem.

– Éppen arra célzok, hogy még a Föld nélkül is megvannak az előnyeink – mondta nyomatékosan DiNovo. – A Gyarmati Szövetség népessége több milliárdra rúg, akik többtucatnyi, erőforrásokban gazdag bolygón élnek.

– És maga szerint ezek a gyarmatok adják majd azokat a telepeseket és katonákat a Gyarmati Szövetségnek, akiket eddig a Földről kapott? – kérdezte Egan.

– Nem mondom, hogy önként és dalolva, de igen.

– Rigney ezredes – szólította meg bajtársát Egan, miközben a szemét le nem vette DiNovóról.

– Igen – válaszolt Rigney meglepődve. Az egész teremben feléje fordultak a fejek.

– Minket annak idején együtt toboroztak.

– Úgy van – bólintott Rigney. – Az Amerigo Vespuccin találkoztunk. Az vitt bennünket a Földről a Főnixre. Tizennégy éve.

– Emlékszik, hány újonc volt a Vespuccin? – kérdezte Egan.

– Emlékszem, hogy a GYV képviselője azt mondta, ezertizenöten vagyunk – felelte Rigney.

– Hányan vagyunk még életben?

– Nyolcvankilencen – vágta rá Rigney. – Azért tudom ilyen pontosan, mert a múlt héten egyikünk meghalt, és értesítést kaptam róla. Darren Reith őrnagy.

– Az kilencvenegy százalékos halálozási arány tizennégy év alatt – fordította le számokra Egan.

– Azt hiszem. A GYV azt a hivatalos statisztikát mondja az újoncoknak, hogy tíz év alatt a halálozási arány hetvenöt százalék. Tapasztalatom szerint ez a becslés alacsony. Tíz év szolgálat után az ember kiléphet, de sokan maradunk. – Mert ki akar megint megöregedni, gondolta Rigney, de nem mondta ki.

– Mr. DiNovo – fordult újra a diplomata felé Egan –, ha jól tudom, maga a Rus gyarmatról való. Így van?

– Igen – felelte DiNovo.

– A Rust a teljes százhúsz éves történelme folyamán még sosem kérték meg arra, hogy katonákat adjon a Gyarmati Szövetségnek. Maga szerint mit szól majd a szülőhazája, ha a Gyarmati Szövetség közli vele, hangsúlyozom, nem kéri, hanem közli, hogy évente százezer lakosnak be kell állni a Gyarmati Véderőkbe, és hogy a tízévnyi szolgálat végére hetvenöt százalékuk halott lesz? Mondja el nekem, mit szólnak a Rus polgárai, ha megtudják, hogy a katonák egyik feladata elnyomni a lázadókat a gyarmaton, és hogy ez gyakrabban megtörténik, mint azt a Gyarmati Szövetség elismeri? Hogyan fognak a Rusról toborzottak a saját népükre lőni? Megteszik? Maga megtenné, Mr. DiNovo? Az ötvenes évei elején jár, uram. Nincs messze a GYV szolgálati korhatárától. Kész harcolni és meghalni a Gyarmati Szövetségért? Mert az a bizonyos előny, amiről beszélt, az maga, uram.

DiNovo erre nem tudott mit felelni.

– Egy hónapja tartom ezt az előadást diplomatáknak – fordult a hallgatósága felé Egan. – Minden előadáson akad olyasvalaki, mint Mr. DiNovo, aki azt mondja, hogy a helyzet nem is olyan rémes. Pedig tévednek. A Gyarmati Véderő elképesztő számú katonát veszít évente, idestova több mint kétszáz éve. Fejlődő gyarmataink nem tudnak maguktól elég gyorsan nőni ahhoz, hogy pusztán a méretük alapján elkerüljék a kihalást. A Konklávé létrejötte annyira megváltoztatta az emberiség életben maradásának esélyeit, hogy azt el sem tudják képzelni. A Gyarmati Szövetség azért maradt fenn, és azért virágzott, mert kiaknázta a Föld kínálta emberanyag-utánpótlást. Ez többé nem áll rendelkezésünkre, és nincs időnk a Gyarmati Szövetség rendszerén és népességén belül kitermelni.

– Akkor mennyire rossz a helyzet? – szaladt ki Rigney száján a kérdés, amivel még magát is meglepte.

Egan rápillantott, majd újra a hallgatóságra nézett.

– Ha a dolgok így folytatódnak, a GYV halálozási arányát alapul véve három év múlva már nem lesz elég emberünk megvédeni a gyarmatokat más fajok támadásától és fajirtó agressziójától. Becsléseink szerint utána öt-nyolc éven belül a Gyarmati Szövetség mint politikai entitás összeomlik. A Gyarmati Szövetség védelmező struktúrája nélkül az összes megmaradt emberlakta bolygót húsz éven belül megtámadják és megsemmisítik. Vagyis, hölgyeim és uraim, ettől a pillanattól számítva az emberi faj harminc évre van a kihalástól.

A teremre halotti csend telepedett.

– Nem azért mondom ezt, hogy most hazarohanjanak és megöleljék a gyerekeiket – folytatta Egan. – Azért mondom ezt, mert majdnem kétszáz éven át a Külügyminisztérium a Gyarmati Szövetség féregnyúlványa volt, az agresszív védelmi és terjeszkedési stratégia toldaléka. – DiNovóra bámult. – Egy zsíros állás, ahová a középszert be lehet nyomni, mert nem tehet különösebb kárt. Nos, ez mostantól megváltozik. A Gyarmati Szövetség nem élhet tovább úgy, ahogy eddig. Nincsenek meg a forrásaink, és nincsen emberanyagunk. Ettől a pillanattól kezdve a Külügyminisztériumnak két célja van. Egy: visszaterelni a Földet az akolba, mindkettőnk javára. Kettő: amikor csak lehet, kerülni a konfliktust a Konklávéval és a tagságán kívül álló idegen fajokkal. Erre a legjobb mód a diplomácia.

– Ez pedig azt jelenti, hölgyeim és uraim, hogy mostantól a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériuma kulcsfontosságú intézménnyé lép elő. És maguknak, barátaim, mostantól kezdve alaposan meg kell dolgozniuk a pénzükért.

* * *

– Mindig úgy lealázod a nagyhangúakat, ahogy DiNovót? – kérdezte Rigney. A hetes előadó kiürült, miután a diplomaták egymás közt dörmögve kicsoszogtak. Egannal a monitor közelében álltak, amely magától kikapcsolt.

– Általában – vont vállat a nő. – DiNovo igazából szívességet tett nekem. Minden ilyenre, aki van olyan hülye, hogy kinyitja a száját, ötven másik jut, aki tartja a bagólesőjét, és elereszti a füle mellett, amit mondok. Így legalább mindegyik veszi az üzenetet. Talán kicsivel többen fel is fogják, amit mondok.

– Szerinted tényleg ilyen középszerűek?

– Nem mind, csak a legtöbbjük. Azok biztos, akikkel nekem van dolgom. – Egan az üres előadóra intett. – Ezek az emberek fogaskerekek. Csak állomásoznak itt, tologatják az aktákat. Ha csak kicsit is jól csinálnák, amit csinálnak, már kint lennének a világban. A kintiek az A csapat. Sőt, még a B csapat is kint van. Ezek itt a C-től a K-ig tartó csapatok.

– Akkor nem fogsz örülni annak, amit mondani akarok. Az egyik A csapatod eltűnt.

Egan összeráncolta a homlokát.

– Melyik?

– Bair nagykövet stábja – felelte Rigney, majd hozzátette: – Plusz az egyik fregattunk, a Polk.

Egan hallgatott egy pillanatig, amíg a hírt emésztette.

– Mikor történt? – kérdezte végül.

– Két napja nem indítottak ugrószondát a Polkról.

– És csak most mondod?! – csattant fel Egan.

– Hamarabb mondtam volna, de te gyerekeket akartál ijesztgetni. Különben meg a két nap szondacsend bevett kivárási időriasztás előtt. Főleg ilyen küldetésnél, ami elvileg titkos. Amint meggyőződtünk arról, hogy letelt a két nap adásszünet, már jöttem is.

– Mit talált a mentőcsapat?

– Nem ment mentőcsapat – mondta Rigney, és olvasott Egan arckifejezéséből. – Már azt is nehéz volt elérni, hogy katonai fregatt menjen ki a feladatra. Ha az utche küldöttség arra érkezik, hogy több hadihajó van a térségben, de egyiken sincs diplomata, lőttek az egésznek.

– Akkor felderítőszondák mentek?

– Azok. Minden eredmény előzetes, mert csak most értek oda, de egyelőre nem találnak semmit.

– Jó rendszerbe küldtétek őket?

– Ne már, Liz.

– Nem árt megkérdezni.

– Jó rendszerbe küldtük őket – mondta Rigney. – A Polkot is jó rendszerbe küldtük. Az utchék a Danavar-rendszerben akartak találkozni.

Egan bólintott.

– Ahol csak gázóriások és légkör nélküli holdak vannak. Ott senki nem keresné őket. Tökéletes hely titkos tárgyalásra.

– A jelek szerint nem volt elég titkos – jegyezte meg Rigney.

– Feltételezitek, hogy a Polk szerencsétlenül járt?

– A fregattjaink nem szoktak csak úgy elpárologni. De akármi vagy akárki tette, már nincs a Danavar-rendszerben. Nincs ott más, csak bolygók, holdak meg egy nagy sárga csillag.

– Elmondtuk az utchéknak? – kérdezte Egan.

– Senkinek nem mondtunk semmit. A parancsnokságon kívül te tudtad meg először. Még a főnöködnek sem árultuk el, hogy eltűnt a csapata. Gondoltuk, majd te elmondod neki.

– Kösz – fintorgott Egan. – De az utchéknak csak feltűnt, hogy senki nem tárgyal velük fegyverszünetről?

– A Polk három nappal korábban ért oda.

– Miért?

– Állítólag azért, hogy Bair stábjának legyen ideje felkészülni, távol a Főnix Állomás nyüzsgésétől.

– És valójában? – kérdezett rá Egan.

– Valójában azért, hogy katonailag készen álljunk egy azonnali kivonulásra, ha szükséges.

– Ez elég drasztikus feltételezés – jegyezte meg Egan.

– Ha emlékszel, az utchék az elmúlt öt ütközetből háromszor vertek ronggyá bennünket. Csak mert ők kerestek bennünket a fegyverszünettel, még nem jelenti, hogy bízhatunk is bennük.

– És szerintetek az utchék nem jöttek rá, hogy a GYSZ nem bízik bennük?

– Biztos, hogy rájöttek – hagyta rá Rigney. – Részben, mert tudattuk velük, hogy korábban érkezünk. A főnököd írta alá a fedősztorit, de azért nem tartjuk hülyének az utchékat. Azzal, hogy taktikai előnyt adtak nekünk, azt jelezték, hogy akarják az egyezséget.

– Megfontoltátok a lehetőséget, hogy a Polkot az utchék szedték le? – kérdezte Egan.

– Hogyne fontoltuk volna. De ugyanolyan nyíltak velünk, mint mi velük, és amiben meg nem nyíltak, arra ott vannak a kémeink. Ilyesmiről tudtunk volna. Nem tettek semmi olyat, ami arról árulkodna, hogy szerintük rendkívüli dolog történt. A diplomataegységük aKaligm nevű hajón van, egy napra az ugrási távolságtól.

Egan erre nem mondott semmit, csak bekapcsolta a képernyőt. A Főnix Állomás lebegett rajta, az alatta lévő Főnix bolygó nyúlványaként. Az állomástól távolabb GYV- és kereskedelmi hajók lebegtek, a nevük kis buborékban látszott a monitoron. A kép ekkor távolodni kezdett, a Főnix Állomás és bolygó egyetlen pöttyé olvadt össze, ahogy az a több ezer hajó is, amely a Gyarmati Szövetség fővárosába érkezett, vagy onnét indult útjára. A kép megint távolított, és tucatnyi hajó bukkant fel rajta, amelyek a tér-idő egy megfelelően lapos pontjához tartottak éppen ugrásra. Egan néhányról információkat hívott le, legénységi listák futottak a képernyőn.

– Oké, feladom – mondta percek múlva Rigney. – Áruld el, mit csinálsz.

– Bair nagykövet nincs az A listánkon – mondta Egan a neveket nézve. – Az A plusz listánkon van. Ha őt szemelték ki a tárgyalásra, akkor ez a küldetés tényleg fontos, nem csak egy szigorúan titkos diplomáciai hereverés.

– Oké. És?

– És te nem ismered Galeano külügyminisztert úgy, ahogy én. Ha azzal megyek be az irodájába, hogy az egyik legjobb diplomatája és annak egész stábja nagy valószínűséggel halott, és ennek megfelelően a küldetés kudarcot vallott, ráadásul kivitelezhető tartalék terv sincs, akkor nagyon csúnya világ lesz. Én mindenképpen elveszítem az állásomat, de te is elveszíted, mert hírnök voltál, és a külügyminiszter mindent el fog követni azért, hogy olyan helyre küldjenek bennünket, ahol a várható élethosszunkat homokórával lehet mérni.

– Kellemes ember – mondta Rigney.

– Csodálatos ember, amíg ki nem akasztod. – A képernyőn sorjázó hajók és legénységi listák megtorpantak az egyik hajónál. – Tessék.

Rigney odanézett.

– Ez mi?

– Ez a B csapat.

– A Clarke? Nem ismerem ezt a hajót.

– Nem kiemelt diplomáciai feladatokra használják. A fődiplomata egy Abumwe nevű nő. – A képernyőn egy sötét bőrű, komoly női arc képe jelent meg. – A legjelentősebb tárgyalása a Korbákkal volt pár hónapja. Lenyűgözte őket azzal, hogy a hajón állomásozó GYV-katona megverekedett az egyik katonájukkal, és diplomáciailag jelentős vereséget szenvedett.

– Ez érdekes.

– Az, bár nem kizárólag az ő érdeme. – Egan két ember képét hívta még elő. Az egyikük zöld volt. – A harcot a helyettese szervezte, Hart Schmidt. Küzdeni Harry Wilson hadnagy küzdött.

– Miért éppen ők? Miért ezek a megfelelő emberek arra, hogy átvegyék a küldetést?

– Két okból. Egy: Abumwe már járt az utchéknál egy másik misszióban három éve. Akkor semmi nem lett a dologból, de van velük tapasztalata. Vagyis gyorsan meg lehet vele értetni a helyzetet. Kettő – mutatta meg a Clarke-ot az űrben. – A Clarke tizennyolc órára van az ugrási ponttól. Abumwe és az emberei még az utchék előtt odaérhetnek a Danavar-rendszerbe, aztán lebonyolíthatják a tárgyalást, vagy előkészíthetnek egy új megbeszélést. Nincs más diplomatacsapat, ami időben odaérne.

– Azért küldjük a B csapatot, mert az mégis több, mint a semmi – foglalta össze Rigney.

– Abumwéék nem ügyetlenek, csak első körben nem őket választanánk – pontosított Egan. – Most viszont nincs választásunk.

– Értem. Szóval akkor tényleg ezt akarod beadni a főnöködnek.

– Hacsak nincs jobb ötleted.

– Nem igazán – mondta Rigney, majd a homlokát ráncolta. – Habár…

– Mi az?

– Mutasd meg azt a katonát megint.

Egan visszahívta a képernyőre Harry Wilson hadnagy képét.

– Mi van vele?

– Még mindig a Clarke-on van?

– Ott. Műszaki tanácsadó. Volt a Clarke-nak néhány útja, ahol a katonai technológia és a fegyverzettechnika is szerepet kapott a tárgyalásban. Azért van ott, hogy kiképezze az embereket az eszközök kezelésére. Miért?

– Azt hiszem, tudom már, hogyan tudjuk beadni a B csapatot Galeano külügyminiszternek – mondta Rigney. – Nem mellesleg az én főnökeimnek is.

IV.

Wilson jól látta, milyen képet vágott Schmidt, amikor észrevette őt Abumwe nagykövet tárgyalójának ajtajában.

– Ennyire azért ne lepődj meg – mondta neki szárazon.

– Bocs. – Schmidt félreállt, hogy beengedje a Clarke diplomáciai kontingensének tagjait.

Wilson legyintett.

– Semmi gond, ilyen korán általában tényleg nem vonnak be a dologba.

– Tudod, miről van szó?

– Hadd ismételjem meg: ilyen korán általában nem vonnak be a dologba.

– Értem. Mehetünk?

Mindketten beléptek.

A tárgyaló apró helyiség volt, ahogy minden a Clarke-on. Az asztalnál lévő nyolc hely már elkelt, Abumwe nagykövet rövidlátón pislogott a belépő Schmidtre és Wilsonra. Vele szemben a falnál álltak meg.

– Most, hogy mind itt vagyunk – kezdte a nő, nyomatékosan a két férfira pillantva –, akár kezdhetjük is. A Külügyminisztérium a maga végtelen bölcsességében úgy döntött, hogy Vinnedorgban nincs ránk tovább szükség.

Az asztal körül felnyögtek.

– Ezúttal kinek adják a munkánkat? – kérdezte Rae Sales.

– Senkinek. A feletteseink láthatólag abban a hitben élnek, hogy a tárgyalások Gyarmati jelenlét nélkül, maguktól is lebonyolódnak.

– Ennek semmi értelme – mondta Hugh Fucci.

– Köszönöm, hogy felvilágosított, Hugh – nézett rá Abumwe. – Magamtól nem jöttem volna rá.

– Elnézést, nagykövet asszony – visszakozott Fucci. – Úgy értettem, hogy majdnem egy éve dolgozunk már ezen. Nem értem, miért zökkentenek ki bennünket, és akasztják meg a tárgyalások lendületét.

– Ezért van ez a kis megbeszélés – mondta Abumwe, majd bólintott Hillary Drolet-nek, aki megnyomta a kommunikátorát. – Ha megnézik a postájukat, információt találnak benne az új megbízásunkról.

Az asztal körül ülők és Schmidt a kommunikátorukra néztek; Wilson az AgyGépével konzultált, majd miután megtalálta a dokumentumot a bejövő üzenetek között, letöltötte a látómezeje alsó részébe.

– Az utchék? – szólalt meg egy perc múlva Nelson Kwok. – Tárgyalt már velük valaha is a GYSZ?

– Én jártam náluk egy csapattal három éve, mielőtt ide küldtek – mondta Abumwe. – Akkor nem jutottunk semmire. De ezek szerint szép csendben majd’ egy éve tárgyalunk már velük.

– Ki vezette a tárgyalásokat? – kérdezte Kwok.

– Sara Bair – felelte Abumwe.

Wilsonnak feltűnt, hogy a név hallatán mindenki a nagykövetre néz. Akárki is ez a Sara Bair, igazi sztár lehet.

– Miért száll ki a tárgyalásból? – kérdezte Sales.

– Meg nem tudnám mondani, de az embereivel együtt kiszáll, mi meg beszállunk.

– Úgy kell neki – mondta Fucci, és Wilson látta, hogy a többiek mosolyognak az asztal körül. Ezek szerint Bair csapnivaló helyettesének lenni is jobb, mint a Clarke eredeti feladatát teljesíteni. Wilson nem először gondolkodott el azon, milyen sors hozta őt a Clarke nem igazán szerethető lúzerei közé. Észrevette viszont, hogy az egyetlen, aki nem mosolyog azon, hogy át kell venni az utche tárgyalásokat, az maga Abumwe.

– Sok információ van ebben a csomagban – jegyezte meg Schmidt. A kommunikátor képernyőjén pörgette a szöveget. – Hány nap múlva kezdjük a tárgyalásokat?

Abumwe csak ekkor mosolyodott el, habár igencsak halovány és humortalan mosolya volt.

– Húsz óra múlva.

Néma csend lett.

– Viccel – mondta Fucci. Abumwe tekintete világosan a tudtára adta, hogy mára elege volt belőle. Fucci bölcsen befogta a száját.

– Mire a nagy rohanás? – kérdezte Wilson. Tudta, hogy Abumwe nem kedveli; neki már úgysem árt, ha felteszi azt a kérdést, amit mindenki szeretne, de senki sem meri.

– Nem tudnám megmondani – mondta Abumwe higgadtan, kurtán ránézve, majd újra az embereihez fordult. – És még ha tudnám is, az ok nem változtatna azon, amit tennünk kell. Tizenhat óránk van az ugrás előtt, aztán négy óránk utána az utchék érkezéséig. Utána az ő menetrendjük szerint zajlanak a dolgok. Talán azonnal akarnak találkozni, talán csak egy nap múlva. Azt kell feltételeznünk, hogy azonnal. Ami viszont azt jelenti, hogy a következő tizenkét órában mindenki önállóan készül fel. Majd pedig összeülünk az ugrás előtt és után is. Remélem, eleget aludtak az elmúlt két napban, mert egy ideig nem fognak. Kérdés?

Nem volt kérdés.

– Helyes. Azt hiszem, nem kell mondanom senkinek, hogy ha ezek a tárgyalások jól mennek, az nekünk is jó. Mindnyájunknak. Ha nem mennek jól, az mindnyájunknak rossz. De biztosan rosszul megy, ha valaki nincs teljesen képben, és a csapatot is magával rántja. Ez mindenki előtt legyen világos.

Az volt.

– Wilson hadnagy, egy szóra – mondta Abumwe, ahogy a tárgyaló kezdett kiürülni. – Maga is maradjon, Schmidt. – Csak a nagykövet, Hillary Drolet, Schmidt és Wilson maradtak a szobában.

– Miért kérdezte, hogy sietünk-e? – kérdezte a nagykövet.

Wilson erőt vett magán, nehogy kiüljön az arcára a Most ezért fog lebaszni? kifejezés.

– Mert mindenki tudni akarta, de senki nem akarta megkérdezni, asszonyom.

– Mert van annyi eszük – mondta Abumwe.

– Kivéve talán Fuccit, asszonyom.

– De magának nincs?

– Van, de akkor is azt gondoltam, hogy valakinek meg kell kérdeznie.

– Hm. Hadnagy, mit mond magának az, hogy húsz óránk van felkészülni erre a tárgyalásra? – kérdezte Abumwe.

– Arra kér, hogy spekuláljak, asszonyom?

– Világos, hogy mire kérem. Maga a Gyarmati Véderő katonája. Nyilván van erről katonai véleménye.

– Évek óta nem voltam harc közelében, asszonyom – mondta Wilson. – Évekig a GYV kutatási és fejlesztési osztályán dolgoztam, már azelőtt is, hogy műszaki konzultánsként kölcsönadtak magának és a Clarke-nak.

– De attól még mindig a GYV tagja, nem? Még mindig zöld a bőre, és számítógép van a fejében. Úgy gondolom, ha elég mélyre ás, talán még az a képessége is megvan, hogy katonai szempontból értékelje a dolgokat.

– Igen, asszonyom.

– Akkor elemezze nekem a helyzetet.

– Valaki elbaszta – vágta rá Wilson.

– Tessék? – mondta Abumwe. Észrevette, hogy Schmidt hirtelen még a szokásosnál is sápadtabb lesz.

– Valaki elbaszta, elkúrta, elcseszte. Helyettesítse be a kedvenc szavát arra, amikor valami rosszul sül el. Ehhez nem kell katonai tapasztalat, a szobában mindenki ezt gondolta. Akármi volt is ennek a Sara Bairnek és a stábjának a feladata, elszúrták, és valami okból a Gyarmati Szövetség menteni akarja a menthetőt, ezért magát és a csapatát vetik be az utolsó pillanatban, utolsó esélyként.

– De miért éppen minket?

– Mert maga jó abban, amit csinál.

Abumwe halvány mosolya ismét megmutatkozott.

– Ha azt akarom, hogy hízelegjenek, hadnagy, arra itt a barátja – biccentett Schmidt felé.

– Értem, asszonyom. Ebben az esetben arra tippelnék, hogy azért, mert közel vagyunk az ugrási ponthoz, azaz könnyű bennünket átvezényelni, és mert magának van már tapasztalata az utchékkal, és ha kudarcot vall, ami valószínű, mert csak az utolsó pillanatban dobták be, elég alacsonyan van a diplomáciai totemoszlopon ahhoz, hogy a hozzá nem értése rovására írják. – Wilson Schmidtre nézett, akin látszott, hogy mindjárt felrobban. – Nyugi, Hart, ő kérdezte.

– Én bizony – mondta Abumwe. – És igaza van, hadnagy, bár csak félig. A másik ok, amiért minket választottak, az maga.

Wilson erre teljesen összezavarodott.

– Elnézést, nem értem.

– Sara Bair nem vallott kudarcot, hanem eltűnt – magyarázta Abumwe. – Vele együtt az egész diplomáciai követség és a Polk nevű GYV-fregatt. Az egész bagázs eltűnt. Nyom nélkül.

– Az nem jó – ingatta a fejét Wilson.

– Ezzel nem mond újat.

– És hogy jövök én a képbe, asszonyom?

– Úgy gondolják, hogy a Polkot megsemmisítették. És magának kell megkeresnie a fekete dobozt.

– A fekete dobozt? – szólt közbe Schmidt.

– A hajó adatrögzítőjét – magyarázta neki Wilson. – Ha a Polkot megsemmisítették, és a fekete doboza megmaradt, az elárulhatja nekünk, hogy mi történt a hajóval, és ki lőtte le.

– Nélküled nem tudnánk megkeresni? – kérdezte Schmidt.

Wilson a fejét rázta.

– A fekete doboz kicsi, és nem bocsát ki semmilyen követhető jelet, ameddig meg nem pingelik azzal az üzenettel, amelyet kifejezetten a hajóra kódoltak. Ez katonai kódolás. Nagyon magas biztonsági besorolás kell hozzá. Azt pedig nem osztogatják csak úgy, a GYV-n kívül például senkinek sem. – Abumwe felé fordult. – De mindenféle hadnagyoknak sem.

– Akkor szerencsénk van, hogy maga nem egy mindenféle hadnagy – mondta a nő. – Úgy tudom, hogy annak idején igen magas biztonsági besorolása volt.

– Annak a csoportnak a tagja voltam, amelyik az AgyGép biztonsági rendszerét vizsgálta. De az is évekkel ezelőtt volt. Már nincs meg a biztonsági besorolásom.

– Várjon – mondta kurtán Abumwe, és bólintott az asszisztensének, aki újra megnyomta a kommunikátorát. Wilson azonnal meglátta az érkezett üzenetet jelző fényt a periferiális látómezejében. – Most már megint van.

– Értem – mondta Wilson lassan, és végigfutotta a biztonsági besorolás részleteit. Aztán újra megszólalt. – Nagykövet asszony, ha jól értem, ez a biztonsági besorolás olyan parancsnoki felhatalmazással jár, ami lényegében azt jelenti, hogy utasításokat adhatok a Clarkelegénységének a feladatom végrehajtása érdekében.

– Én azt javasolnám, Coloma kapitánnyal szemben ne éljen ezzel a jogával. Eddig még senkit nem juttatott a zsilip boldogtalanabbik felére, de ha parancsolni próbál neki, magával biztos kivételt tesz.

– Majd észben tartom.

– Tegye azt. Tehát ahogy bizonyára már elolvasta, a parancsa egyelőre úgy szól, hogy keresse meg a fekete dobozt, dekódolja, és derítse ki, hogy mi történt a Polkkal.

– Értem, asszonyom.

– Saját feletteseim azt sugallták, hogy a fekete doboz megtalálása legalább olyan fontos, ha nem fontosabb, mint az utchékkal való tárgyalások sikeres lezárása. Ennek érdekében pedig egy segédet rendelek ki maga mellé a küldetés időtartamára. – Schmidt felé bólintott. – Nincs rá szükségem, a magáé lehet.

– Köszönöm – mondta Wilson. Feltűnt neki, hogy még sosem látta Hartot ilyen sértett képet vágni, mint akkor, amikor a főnöke lényegtelennek titulálta. – Hasznát veszem.

– Nagyon remélem. Ugyanis a figyelmeztetés, amit a csapatomnak adtam, magára duplán érvényes, Wilson hadnagy. Ha maga felsül, az egész küldetés csődöt mond, még ha én el is végzem a részem. Vagyis maga miatt én is elbukom. És talán nem állok magasan a politikai létrán, de ahhoz azért elég magasan, hogy ha onnét lelököm magát, abba belehal. – Schmidtre nézett. – És magát is agyonzúzza.

– Értettem, asszonyom – mondta Wilson.

– Helyes. Még valami, hadnagy. Próbálja megtalálni a fekete dobozt, mielőtt az utchék ideérnek. Ha valakinek az a terve, hogy mindnyájunkat meg akar ölni, arról tudni akarok, mielőtt a tárgyalópartnerünk megjelenik.

– Mindent megteszek – ígérte Wilson.

– Ezért került a Clarke-ra. Ennél most többre lesz szükség.

V.

– Hagyd abba, légy szíves – mondta Wilson Schmidtnek, miközben a Clarke társalgójában ültek és az anyagokat nézték át.

Schmidt felnézett a kommunikátorából.

– Nem csinálok semmit.

– Zihálsz – mondta Wilson csukott szemmel, hogy jobban koncentrálhasson az AgyGépén áramló adatokra.

– Teljesen normálisan lélegzem – méltatlankodott Schmidt.

– Az utóbbi pár percben úgy vetted a levegőt, akár egy vajúdó elefánt – mondta Wilson, még mindig csukott szemmel. – Ha így folytatod, elővehetsz egy papírzacskót, hogy abba fújtass.

– Jó, hát majd ha neked mondja a főnököd, hogy nem kellesz neki, meglátjuk, te hogy érzed magad.

– Az emberekkel nem tud bánni – ismerte el Wilson –, de ezt eddig is tudtad. Viszont most az én asszisztensem vagy, és a segítségedre van szükségem. Szóval verd ki a fejedből a főnöködet, és a mi helyzetünkön töprengj inkább.

– Bocs. De ezzel az asszisztensdologgal se vagyok teljesen kibékülve.

– Megígérem, hogy nem kell kávét hoznod nekem – mondta Wilson. – Túl sokszor.

– Kösz – mondta Schmidt fanyarul. Wilson morgott valamit, és újra az adatokra koncentrált.

– Ez a fekete doboz – szólalt meg pár perc múlva Schmidt.

– Mi van vele?

– Meg fogod találni?

Erre már Wilson is kinyitotta a szemét.

– A válasz attól függ, hogy mit akarsz tőlem: optimista legyek, vagy őszinte?

– Őszinte, ha lehet.

– Akkor valószínűleg nem.

– Hazudtam. Az optimista verziót szeretném hallani.

– Már késő. – Wilson kinyújtotta a tenyerét, mintha képzeletbeli labdát fogna. – Nézd, Hart, a szóban forgó fekete doboz egy kis fekete gömb, nagyságra akkora, mint egy grépfrút. Azon belül a memória körülbelül körömnyi. A többi a helyzetjelző jeladó, a tehetetlenségimező-generátor, hogy ne sodródjon bele egy gravitációs kútba, és egy telep, ami mindkettőt táplálja.

– Aha. És?

– És direkt kicsi és fekete, hogy csak a GYV találhassa meg.

– Jó, de nem szabad szemmel keresed, hanem megpingeled – mondta Schmidt. – A megfelelő jelre válaszolni fog.

– Ha még él a telep. Ami nem biztos. Abból indulunk ki, hogy a Polkot megtámadták. Ha megtámadták, valószínűleg csata volt. Ha csata volt, akkor a Polk valószínűleg darabokra robbant, és a darabok jó messze repültek a robbanás erejétől. Valószínű, hogy a fekete doboz összes energiája ráment arra, hogy egy helyben maradjon. Ha pedig így volt, hiába jelzünk neki, nem fog válaszolni.

– Ha pedig így lesz, akkor szabad szemmel kell keresned – értette meg Schmidt.

– Úgy van. Egy kis fekete grépfrútot a térnek egy akkora kockájában, aminek egy éle több tízezer kilométeres. És a főnököd azt akarja, hogy megtaláljam és megvizsgáljam, mielőtt az utchék ideérnek. Tehát ha az ugrás utáni fél órában nem találjuk meg, cseszhetjük. – Hátradőlt, és ismét lehunyta a szemét.

– Nem látom, hogy aggasztana a biztos kudarc – jegyezte meg Schmidt.

– Nincs értelme előre parázni. Különben sem azt mondtam, hogy biztos a kudarc. Csak valószínűbb, mint az ellentéte. Az én feladatom a sikerünk esélyének növelése, és ezt csináltam, amikor a zihálásod megzavart.

– És mi az én feladatom?

– A te feladatod, hogy elmenj Coloma kapitányhoz, és megmondd neki, hogy mire van szükségem. A listát most küldtem át a kommunikátorodra. Okosan csináld, hogy a kapitányunk úgy érezze, fontos szerepet játszik a dologban, ne pedig azt, hogy a GYV egyik senkiházi technikusa utasítgatja.

– Aha, értem. Az enyém a neheze.

– Nem, a tiéd a diplomáciai része – nyitotta kis résnyire egyik szemét Wilson. – Azt beszélik, hogy téged diplomáciára képeztek. Hacsak nem akarod, hogy én beszéljek vele, te meg közben kitalálod, hogyan fésüljünk át pár millió köbkilométer űrt egy gyerekjáték méretű tárgyért.

– Megyek és beszélek a kapitánnyal – fogta a kommunikátorát Schmidt.

– Zseniális ötlet – mondta Wilson –, csak támogatni tudom.

Schmidt elmosolyodott és kiment.

Wilson lehunyta a szemét, és újra a problémára koncentrált.

Nyugodtabb volt, mint Schmidt, részben azért is, mert a barátját hasznossá akarta tenni, márpedig a stressz Hartot könnyen idegessé tette.

Valójában a probléma jobban zavarta Wilsont, mint mutatta. Az egyik lehetőség, amit nem is említett Hartnak, hogy a fekete doboz nem is létezik már. A kapott szigorúan titkos információk között voltak előzetes radarfelvételek az űrnek arról a részéről, ahol a Polkfeltehetőleg utoljára tartózkodott; törmelék alig maradt, ami vagy azt jelentette, hogy a hajót olyan erővel támadták meg, hogy elpárolgott, vagy azt, hogy aki megtámadta, külön megsemmisített minden méteresnél nagyobb törmeléket. Egyik lehetőség sem kecsegtetett sok jóval.

Ha a fekete doboz mégis megmaradt, abból a feltételezésből kellett kiindulnia, hogy a telep teljesen lemerült, és a fekete doboz némán, feketén lebeg a vákuumban. Ha a Polk közelebb lett volna a Danavar-rendszer valamelyik bolygójához, talán lenne minimális esélye arra, hogy kiszúrja a bolygó légkörének hátterében, de a hajó a rendszer gázóriásaitól messze ért ki az ugrásból.

Szóval a feladat: megtalálni egy sötét, néma tárgyat, ami talán nem is létezik, egy törmelékmezőben, ami szinte nem is létezik, egy akkora területen, mint a legtöbb földiesített bolygó.

Fogós probléma.

Wilson magának sem vallotta be, mennyire élvezi. Két élete során akadt már sokféle munkája – nagyvállalati laboros, gimnáziumi fizikatanár, katona, katonai kutató és most műszaki tanácsadó –, és mindegyikben az volt a kedvence, amikor órákon át egy megoldhatatlan problémát farigcsálhatott. Szóval elemében volt, attól az apróságtól eltekintve, hogy most jóval kevesebb ideje jutott a problémára, mint szerette volna.

Az igazi gond itt maga a fekete doboz, gondolta, és előhívta a tárgyról az összes információt. Az utazási adatrögzítő elve évszázadokra nyúlt vissza, és a „fekete doboz” név összefonódott a légi utazással. Ironikus módon akkoriban szinte egyetlen fekete doboz sem volt fekete; általában élénk színűek voltak, hogy könnyebb legyen megtalálni őket. A GYV is azt akarta, hogy meg lehessen találni, de csak a megfelelő embernek. Olyan feketére festették, amilyen feketére csak tudták.

– Fekete doboz, fekete lyuk, fekete test – mondta Wilson magában.

Hé.

Wilson kinyitotta a szemét, és felült.

Az AgyGépe jelzett; Schmidt kereste. Wilson megnyitotta a kapcsolatot.

~ Hogy megy a diplomácia?

~ Ööö…

~ Megyek.

* * *

Sophia Coloma kapitányról lerítt, milyen ember: olyan ember, aki nem azért van itt, hogy szórakozzanak vele. Impozánsan állt a hajóhídon, tekintetét arra az ajtóra szegezve, amelyen át Wilson belépett. Neva Balla, a műveleti tisztje ugyanolyan bosszús képpel állt mellette. A kapitány másik oldalán Schmidt toporgott, akinek gondosan semleges arca a diplomáciai oktatás becsületére vált.

– Kapitány – tisztelgett Wilson.

– Egy siklót akar – mondta Coloma, fittyet hányva a tisztelgésre. – Siklót akar, meg pilótát és hozzáférést a megfigyelőrendszereinkhez.

– Igen, asszonyom.

– Tisztában van azzal, hogy akkor akarja mindezt, amikor ugrani készülünk egy minden bizonnyal ellenséges helyzetbe, közvetlen egy idegen fajjal való kényes tárgyalások előtt?

– Igen.

– Akkor magyarázza el nekem, miért helyezzem az ön igényét mindenki másé elé ezen a hajón. Amint odaugrunk, fel kell derítenem a környéket ellenséges erők után. Alaposan fel kell derítenem. Nem engedem ki a Clarke egyetlen siklóját sem a hajóról addig, amíg teljes bizonyossággal meg nem győződtem arról, hogy nem lőnek darabokra bennünket.

– Gondolom, Mr. Schmidt elmondta magának a jelenlegi biztonsági besorolásomat – mondta Wilson.

– Igen. Abumwe nagykövettől azt is tudom, hogy kiemelt fontosságú feladatot kapott. De ez akkor is az én hajóm.

– Azt akarja mondani, asszonyom, hogy ellenszegül feljebbvalói parancsának? – kérdezte Wilson, és látta, hogy Coloma ajka elkeskenyedik. – Nem magamra értem, a parancsok jóval magasabbról érkeztek.

– Szándékomban áll végrehajtani a parancsokat – felelte Coloma –, méghozzá akkor, amikor értelme van. Vagyis amikor meggyőződtem arról, hogy biztonságban vagyunk, és a nagykövet a stábjával előkészült.

– Ami a terepszemlét illeti, a kettőnk érdeke egybevág – mondta Wilson. – Ossza meg velem az adatokat, végezzen el pár ellenőrzést, amire szükségem van, és részemről rendben. Azok a pluszvizsgálatok csak fokozzák a biztonságot.

– Lefuttatom őket a mieink után – mondta Coloma.

– Nekem az is jó. Na mármost, ami a siklót illeti…

– Se sikló, se pilóta, amíg Abumwét el nem küldtem az utchékhoz.

Wilson megrázta a fejét.

– Nekem még azelőtt szükségem van a kompra. A nagykövet arra utasított, hogy még azelőtt találjam meg a fekete dobozt, mielőtt az utchékkal találkozik. Tudni akarja, nem fenyegeti-e őket is veszély.

– Nincs hozzá felhatalmazása – jelentette ki Coloma.

– De nekem van, asszonyom, és én egyetértek a nagykövettel. Tudnunk kell, mielőtt az utchék megérkeznek. Nem használ a tárgyalásnak, ha az egyikünk felrobban. Főleg, ha ez elkerülhető lett volna. Asszonyom.

Coloma hallgatott.

– Lenne egy javaslatom – szólalt meg Schmidt kisvártatva.

Coloma úgy nézett rá, mintha elfelejtette volna, hogy ő is ott van.

– Mi az?

– Azért kell a sikló, hogy behozzuk a fekete dobozt. Még nem tudjuk, hogy egyáltalán megtaláljuk-e. Ha nem találjuk meg, nem kell a sikló. Ha nem találjuk meg az első órában, akkor utána hiába, nem tudjuk behozni azelőtt, hogy az utchék megjelennek, és akkor a sikló Abumwe nagykövetnek kell. Szóval mondjuk, hogy az első órában a sikló készenlétben áll. Ha addig megtaláljuk a fekete dobozt, és ön biztos abban, hogy biztonságban vagyunk, elmegyünk érte. Ha későn találjuk meg, megvárjuk, amíg a sikló elviszi a nagykövet stábját az utchékhoz.

– Nekem elfogadható kompromisszum – vágta rá Wilson. – Már ha az általam kért radarellenőrzést végzi el előbb.

– És ha nem találom biztonságosnak a térséget? – kérdezte Coloma.

– Akkor is el kell mennem érte, de ha tudom, hogy hol van, a robotpilótával és az AgyGépemmel magam is el tudom hozni. Nem kell kockáztatnia a pilótáját.

– Csak a siklót. Merthogy az egyáltalán nem fontos.

– Sajnálom, asszonyom – mondta Wilson, és várt.

Coloma a műveleti tisztjére nézett.

– Mr. Schmidt adja át Nevának az információkat. Négy óránk van az ugrásig. A következő fél órában küldjék át.

– Igen, kapitány. Köszönöm, asszonyom. – Wilson megint tisztelgett. Coloma ezúttal viszonozta. Wilson sarkon fordult, Schmidt pedig elsurrant a kapitány mellett, hogy utolérje.

– Még valami, hadnagy – szólt utána Coloma.

Wilson visszafordult felé.

– Igen, asszonyom?

– Csak hogy tudja. Ha kiviszi a siklót, és annak bármi baja esik, magán verem le.

– Úgy bánok vele, mintha a saját autóm lenne.

– Ajánlom is. – Colona elfordult. Wilson vette a célzást, és lelépett.

– Az autós megjegyzés ügyes húzás volt – jegyezte meg Schmidt, amint leértek a hídról.

– Fogalmad sincs, mi történt az utolsó kocsimmal.

Schmidt megtorpant.

– Nyugi, Hart. Vicceltem. Menjünk, sok a dolgunk – ment tovább Wilson.

Egy pillanat múltán Schmidt követte.

MÁSODIK RÉSZ

VI.

– Ez Balla műveleti tiszt volt – mondta Schmidt. Wilsonnal egy nem használt raktárban voltak, ahol Wilson felállított egy háromdimenziós monitort. Itt várták ki az ugrást a Danavar-rendszerbe. – A Clarke a Polk kódolt jelével kiküldött egy pinget. Semmi válasz nem érkezett rá.

– Persze hogy nem – mondta Wilson. – Miért könnyítené meg a dolgunkat az univerzum?

– Most mit csinálunk? – tette fel a kérdést Schmidt.

– Hadd válaszoljak a kérdésre kérdéssel. Hogyan keres az ember egy fekete dobozt?

– Ez most komoly? – fakadt ki Schmidt. – Kifutunk az időből, és te szókratészi dialógust akarsz velem folytatni?

– Nem tenném a beszélgetésünket Szókratész szintjére, de amúgy igen. A gimnáziumi fizikatanár beszél belőlem. És nevezz őrültnek, de szerintem többet segítesz azzal, ha hagyod, hogy értelmes emberként bánjak veled. Abból indulok ki, hogy van agyad.

– Kösz.

– Szóval hogyan keres az ember egy fekete dobozt? Főleg olyan fekete dobozt, ami nem akarja, hogy megtalálják?

– Szorgalmasan imádkozik – mondta Schmidt.

– Csak kicsit erőltesd meg magad – rótta meg Wilson.

– Ez új nekem. Segíts.

– Jó. Azt kezded el keresni, amihez a fekete doboz tartozott.

– A Polkot – bólintott Schmidt. – Vagyis ami maradt belőle.

– Nagyon jó, ifjú tanítványom.

Schmidt savanyúan ránézett, majd folytatta:

– De azt mondtad, az automata szondák által készített képeken semmi sincs.

– Így van. De azokat sebtében csinálták. A Clarke érzékelői finomabbak. – Letompította a fényt a raktárban, és bekapcsolta a monitort, amelyen nem látszott más, mint egyetlen pötty a közepén.

– Az nem a Polk, ugye?

– Az a Clarke. – Három tengelyen elhelyezkedő koncentrikus körök jelentek meg. – És ez az a térség, amit a Clarke intenzíven vizsgál, a távolságot logaritmikusan megjelenítve. Egy fényperccel kifelé.

– Ha te mondod – mondta Schmidt.

Wilson nem kapta be a csalit, hanem egy másik pöttyöt jelenített meg, közel a Clarke-hoz.

– Itt kellett lennie a Polknak az ugrás után. Tételezzük fel, hogy a megérkezéskor robbant fel. Mit kéne látnunk?

– A hajó maradványait közel ahhoz a ponthoz, ahol a hajónak is lennie kéne. De hogy ismételjem magam: a szondák nem találtak semmit.

– Nem. Úgyhogy most a Clarke szenzorait használjuk, és meglátjuk, mire jutunk. Ezt kapjuk a Clarke standard lézerradarjaival.

Több sárga gömb jelent meg, egy a Polk belépési pontja közelében is.

– Törmelék – mutatott az utóbbira Schmidt.

– Nem perdöntő.

– Ne már. Az egybeesés túl nagy.

Wilson a többi gömbre mutatott.

– A Clarke azt észleli, ahol elég sűrű az anyag ahhoz, hogy visszaverje a jelet. Ez nem lehet mind a hajó törmeléke. Talán egy sem az. Talán egy üstökös járt erre, arról szakadtak le.

– Nem tudunk közelebb menni? Mármint ahhoz, ahol a Polk volt.

– Dehogynem. – Wilson kinagyította a képet. A sárga törmelékgömb megnőtt, majd eltűnt, apró fénypontokra esett szét. – Ezek mind lézervisszaverő tárgyak.

– Jó sok van belőlük – hümmögött Schmidt. – Ami szerintem arra utal, hogy valaha egy hajó részei voltak.

– Jó – bólintott Wilson –, de van itt egy kis gond. Az adatok alapján egyik sem sokkal nagyobb, mint a fejed. A legtöbb csak kavics méretű. Még ha mind össze is adod, akkor is messze elmaradnak egy GYV-fregatt tömegétől.

– Talán aki ezt tette a Polkkal, nem akart bizonyítékot hagyni.

– A paranoia beszél belőled.

– Hé!

– Oké, bóknak szántam – emelte fel a kezét békítőleg Wilson. – És szerintem igazad van. Aki ezt tette a Polkkal, minden bizonnyal meg akarta nehezíteni, hogy kiderítsük, mi történt.

– Ha odamennénk a törmelékmezőbe, vehetnénk mintát.

– Nincs rá idő. És annak a kiderítése, hogy mi lett a Polkkal, csak egy lépés. Ennek ellenére meg kell bizonyosodnunk arról, hogy ezek a Polk darabjai. Hogyan csináljuk?

– Halvány fogalmam sincs.

– Gondolkodj, Hart. – Wilson a monitoron lévő képre mutatott. – Mi történt a Polk többi részével?

– Valószínűleg megsemmisült – vont vállat Schmidt.

– Igen – bólintott Wilson, és várt.

– Oké. És?

Wilson sóhajtott.

– Majmok neveltek fel, Hart?

– Nem tudtam, hogy ma tudományos vizsgát teszek, Harry – bosszankodott Schmidt.

– Már kimondtad. A hajó valószínűleg megsemmisült. Akárki csinálta ezt a Polkkal, időt fordított arra, hogy a zömét molekulákká robbantsa. De az atomokat csak nem hordták el?

Schmidt szeme nagyra tágult.

– A Polk atomizált felhője!

– Ez az. – A képernyőn egy nagy, amorf buborék jelent meg, amelyből csápok nyúltak ki.

– Az a hajó? – bámulta Schmidt.

– Szerintem az. Az egyik felvétel, amit Coloma kapitánytól kértem, a környezet spektrográfiai elemzése. Ezt általában nem végezzük el.

– Miért nem?

– Minek? A közvetlen környezet vizsgálata molekula méretű fregattmaradványok után nem bevett eljárás. A spektrográfiai elemzést általában tudományos feladatok során végzik, amikor atmoszferikus gázokból vesznek mintát. Az űrhajók jellemzően nem zavartatják magukat a gázok miatt, hacsak nem vagyunk bolygó közelében, és azt kell kiderítenünk, milyen messzire nyúlik a légkör. A már feltérképezett rendszereknél az összes ilyen információ az adatbankokban van. Gondolom, aki ezt csinálta, az tisztában volt vele. Nem aggódott amiatt, hogy egy láthatatlan fémes atomfelhő elárulja őket.

– Nem gondolta, hogy észrevesszük.

– És általában igaza lenne. – Wilson csökkentette a kép méretét, hogy a többi törmelékmező is beleférjen. – A többi törmelékmező nem mutatja ezt a molekuláris sűrűséget, és az ottani részecskék nem azok a fémek, amiket a hajóknál használunk. – Megint kinagyította az előző mezőt. – Vagyis ez itt szinte biztosan az, ami a Polkból maradt, vagyis a hajót szinte biztosan szándékosan támadták és módszeresen semmisítették meg.

– Ami pedig azt jelenti – fűzte tovább Schmidt –, hogy valaki információt szivárogtatott ki. Merthogy titkos küldetésről volt szó.

Wilson bólintott.

– Igen, de emiatt nekünk most nem kell aggódnunk. Mi még mindig a fekete dobozt keressük. A jó hír, már ha ennek nevezhetjük, hogy az eredmény jelentősen leszűkíti az átfésülendő teret.

– Akkor visszatérünk az első felvételhez, és elkezdjük átrostálni a Polk maradványait.

– Megtehetnénk – bólintott Wilson. – Ha lenne egy hónapunk.

– Most fogsz megint hülyét csinálni belőlem, ugye?

– Nem, ezúttal megkíméllek, mert a válasz egyáltalán nem nyilvánvaló.

– Hála istennek.

– Visszatérve a javaslatodra: még ha végig is mennénk a korábbi felvételeken, nem valószínű, hogy találnánk bármit is. Ne feledd, a GYV azt akarja, hogy a fekete dobozait a saját emberei találják meg.

– Ezért fekete a fekete doboz.

– Nemcsak hogy fekete, de agresszíven elnyelő is. Fraktális bevonata elnyeli a legtöbb sugárzást, a többit meg szétszórja. Keresheted bármilyen érzékelővel, bármilyen szélessávú radarral, semmit nem ver vissza. Az érzékelők szemszögéből nem létezik.

– Jól van, Harry Wilson szuperzseni – sóhajtott Schmidt. – Ha nem lehet látni, és nem lehet kitapogatni, akkor hogyan lehet megtalálni?

– Örülök, hogy megkérdezted. Amikor a fekete dobozon töprengtem, az agyamban a „fekete test” kifejezés bukkant fel. Egy ideális fizikai tárgy, ami elnyel minden feléje irányuló sugárzást.

– Mint ahogy ez.

– Kábé. A fekete doboz nem tökéletes fekete test. Tökéletes fekete test nem létezik. Viszont eszembe juttatta, hogy a való világban az a tárgy, ami elnyel minden sugárzást, felhevül. És aztán eszembe jutott, hogy a fekete dobozban van egy telep, ami a processzort és a tehetetlenségi csillapítót hajtja. És hogy ez a telep nem száz százalékig hatékony.

Schmidt értetlenül nézett rá.

– Meleg, Hart, meleg. A fekete doboznak volt egy energiaforrása. Ez az energiaforrás hőt adott le. Az a hő viszonylag melegen tartotta jóval azután is, hogy körülötte minden más nyugvópontra entropizált.

– De a telep lemerült – érvelt Schmidt. – Még ha meleg is volt, már nem az.

– Ez a „meleg” definíciójától függ. A kialakítása révén a fekete doboznak vannak olyan részei, amelyek szigetelő szerepet játszanak. Még ha a telep le is merült, a fekete doboznak tovább tart az űr hőmérsékletéhez hűlni, mintha tömör fémdarab lenne. Nem kell, hogy olyan meleg legyen, mint ez a szoba, Hart, csak egy ezredfokkal melegebb, mint körülötte minden más.

A képernyő villódzott, és a Polk molekuláinak szellemképét felváltotta egy kék-fekete hőtérkép. Wilson figyelmesen tanulmányozta.

– Szóval olyasmit keresel, ami icipicivel abszolút nulla fok fölött van? – kérdezte Schmidt.

– Az űr igazából pár fokkal abszolút zéró fölött van. Főleg egy bolygórendszerben.

– Szerintem ez felesleges kukacoskodás.

– És még te nevezed magad tudósnak?

– Én aztán nem.

– Ja, akkor jó.

– És ha az entrópia végbement? Ha ugyanolyan hőmérsékletű, mint körülötte minden más?

– Akkor megszívtuk.

– Nem vagyok oda ezért a nyers őszinteségért.

– Aha! – kiáltott fel Wilson, és a kép hirtelen befelé dőlt, függőlegesen zuhanni kezdett egy pont felé, amely az utolsó pillanatig láthatatlan maradt, és még akkor is épp csak valamivel volt világosabb, mint minden más körülötte a kék-fekete képen.

– Ez az?

– Megváltoztatom a színskálát. – A tárgy hirtelen zölden izzott fel. Így már látszott, hogy gömb alakú.

– Az a fekete doboz? – nézte Schmidt.

– A mérete és az alakja stimmel – mondta Wilson. – Ha nem a fekete doboz, akkor a világegyetem szórakozik velünk. Van még pár melegebb tárgy odakint, de méretben nem stimmelnek.

– Akkor azok mik?

Wilson vállat vont.

– Valószínűleg a Polk olyan darabjai, amelyekben megrekedt egy kis levegő. Nem tudom, és most nem is érdekel. – A gömbre mutatott. – Ezért jöttünk.

Schmidt alaposan megnézte.

– Mennyivel melegebb a környezeténél?

– Nulla egész három ezred Kelvin-fokkal – mondta Wilson. – Még egy-két óra, és sosem találjuk meg.

– Ne mondj ilyet, mert visszamenőleg is ideges leszek.

– A tudomány az apró változásokra épül, barátom.

– És most? – kérdezte Schmidt.

– Most meg kell mondanom Coloma kapitánynak, hogy izzítsa be a siklót, neked meg szólnod kell a főnöködnek, hogy ha ez a küldetés kudarcot vall, az miatta lesz, nem miattunk.

– Azt hiszem, nem így fogalmazok majd – húzta el a száját Schmidt.

– Hát ezért vagy te a diplomata.

VII.

A Coloma kapitánnyal folytatott beszélgetés nem alakult kellemesen. A nő részletes beszámolót követelt a fekete doboz kereséséről, amit Wilson el is hadart, szemét le nem véve az óráról. Wilson gyanította, hogy a kapitány nem várta tőle, hogy a rendelkezésére álló időn belül megtalálja a fekete dobozt, és amikor megtörtént, elképedt, most pedig ürügyet próbált találni arra, hogy ne kelljen a rendelkezésére bocsátani a siklót. Végül azonban nem tudott semmivel sem előrukkolni, bár a pilótát biztonsági okokra hivatkozva nem engedte el. Wilsonban felmerült, hogy ha valami történik a siklóval odakint, nem sok mindent tud csinálni, ha a pilóta a Clarke-on van, de mint sok mindent, ezt is annyiban hagyta, mosolyogva tisztelgett, aztán megköszönte a kapitánynak az együttműködést.

A sikló szállításra lett tervezve, nem mentésre, azaz Wilsonnak rögtönöznie kellett. Az egyik ilyen rögtönzés az lesz, hogy a sikló utasterébe beengedi az űrbéli vákuumot, amely kilátás több okból sem töltötte el örömmel. Átböngészte a sikló specifikációit arra nézve, hogy a jármű egyáltalán kibír-e ilyesmit; a Clarke diplomáciai hajó volt, nem hadihajó, ami azt jelentette, hogy minden porcikáját civil műhelyben építették, valószínűleg más tervek alapján, mint a katonai hajókat és siklókat, melyekhez Wilson szokott. Szerencsére felfedezte, hogy a diplomáciai sikló belsejét ugyan civil igényeknek megfelelően tervezték, a váza és a felépítése ugyanolyan volt, mint a katonai siklóké. Azaz egy kis vákuumtól még nem krepál be.

Wilsonról ezt már nem lehetett elmondani. A vákuumtól nagyon is bekrepál, bár lassabban, mint bármi más a Clarke-on. Évek óta nem vett részt harci bevetésben, de még mindig a Gyarmati Véderő tagja volt, vagyis rendelkezett azokkal a genetikai és egyéb fejlesztésekkel, mint a többi katona, köztük az IntelliVérrel, a mesterséges vérrel, amely több oxigént szállít, és lehetővé teszi, hogy a teste légzés nélkül is jóval tovább bírja, mint a módosítatlan emberek. Amikor annak idején a Clarke-ra vezényelték, úgy próbált összemelegedni a diplomatákkal, hogy kunsztokat mutatott nekik: visszatartotta a lélegzetét, azok meg mérték az időt; öt perc után szinte mindig megunták.

Mindazonáltal jelentős különbség van aközött, hogy valaki a Clarke társalgójában nem vesz levegőt, vagy tudatánál marad, miközben hideg vákuum veszi körül, és a testéből a levegő ki akar robbanni. Elkél egy kis védelem.

Így történt, hogy több mint tíz év óta először felvette a Gyarmati Véderő harci testruháját.

– Nagyon menő – vigyorgott Schmidt, ahogy Wilson a sikló felé tartott.

– Ezt most hagyd abba – morrant rá Wilson.

– Nem hiszem, hogy valaha láttalak ilyenben. Nem is tudtam, hogy van ilyened.

– A szabályzat előírja, hogy aktív szolgálatot teljesítő GYV-katona nem harci bevetésre is magával vigye a harci testruhát, azon az alapon, hogy ez egy ellenséges univerzum, azaz mindig késznek kell lennünk arra, hogy megöljük azt, akivel találkozunk.

– Érdekes filozófia – jegyezte meg Schmidt. – Hol a stukkered?

– Az nem stukker, az egy MP–35. És a szekrényemben hagytam. Nem hinném, hogy lőnöm kell majd a fekete dobozra.

– Kockázatos – vélte Schmidt.

– Ha katonai helyzetértékelésre lesz szükségem tőled, Hart, szólni fogok.

Schmidt megint elmosolyodott, majd felmutatta a kezében tartott holmit.

– Ez talán tetszeni fog. Egy GYV által kibocsátott telep, csatlakozóval.

– Kösz. – A fekete doboz lemerült, fel kell töltenie ahhoz, hogy felébredjen a jeladó.

– Tudsz repülni ezzel? – biccentett Schmidt a sikló felé.

– Már feltöltöttem az útvonalat a fekete dobozhoz. Az indulási rutin meg adott. Hozzákapcsoltam a röppályát. Visszafelé egyszerűen megfordítom az egészet. Amíg nem nekem kell vezetnem, nem lesz gond.

* * *

Ez meg mi a franc?, gondolta Wilson. A sikló monitorján, amelyen felerősítette a megjelenített fényforrásokat, hogy a csillagképeket a műszerfal fénye mellett is lássa, egy újabb csillag tűnt el. A második harminc másodpercen belül. Valami van közte és a fekete doboz között.

A homlokát ráncolva megállította a siklót, és előhívta a Clarke-on végzett felmérés eredményeit.

Megtalálta a tárgyat: ez is egy törmelékdarab volt, valamivel melegebb a környező űrnél, és elég nagy ahhoz, hogy ha a sikló nekimegy, kárt okozzon benne.

Ezek szerint mégiscsak kormányoznom kell. Mérges volt magára, amiért a felmérés adatait nem vette figyelembe a röppálya tervezésekor. Most kénytelen lesz időt pocsékolni a pálya átírására.

– Gond van? – érkezett Schmidt hangja a műszerfalból.

– Minden rendben. Valami útban van. Megkerülöm. – A hőtérkép szerint a tárgy egy oldala három-négy méter között lehet, vagyis jóval nagyobb azoknál, amiket a hagyományos érzékelők láttak, de annyira azért nem nagy, hogy jelentősen módosítania kelljen a pályát. Wilson új pályát írt, amely 250 méterrel a tárgy alatt vezetett, majd tovább a fekete dobozhoz, és ezt nyomta be a navigációs számítógépbe, amely zokszó nélkül elfogadta. Wilson folytatta az utazást, és a monitoron figyelte, ahogy a tárgy eltakar még előle pár csillagot manőverezés közben.

Pár pillanat múlva megérkezett a fekete dobozhoz. Szabad szemmel nem látta, de miután megtalálta, kiegészítő rétegfelvételeket készített, amelyek révén tíz centi pontossággal meghatározta a helyét, és ez elég volt ahhoz, amit tenni szándékozott. Elindította az utolsó navigációs szekvenciát, amely több apró manővert végzett. Ez még egy percet vett igénybe.

– Akkor hajrá – mondta Wilson, és utasította a testruhát, hogy fedje be az arcát a maszkkal, amely csattanva a helyére is ugrott. Wilson rühellte a maszkot; olyan érzés volt, mintha valaki az egész fejére ragasztószalagot tekert volna. De hát még ez is jobb, mint a másik lehetőség. A maszk teljesen elzárta a kilátást, amit az AgyGép vizuális adással pótolt.