Borítószöveg

A visszaadott lány folytatása

„Van bennem valami, ami arra késztet másokat, hogy elhagyjanak.”

Az éjszaka legsötétebb órájában Adriana, karjában egy kisbabával, a nővére ajtaján dörömböl.Ki elől menekül? Tényleg veszélyben van? Kérdéseket és kételyeket, felfordulást és nyugtalanságot hoz magával, hamar észreveszi a nővére házassága mélyén rejlő repedéseket.

Évekkel később az elbeszélő egy francia kisvárosban él, ahonnan váratlanul egy telefonhívás szólítja el.

Végtelennek tűnő éjszakai utazása során emlékezetének zugaiból előhívja saját és húga ifjúságát, szerelmeiket és veszteségeiket, titkaikat és megbánásaikat.

Pescara tengerparti halásznegyedében, ebben a sziklaszilárd törvényekre épülő, mégis befogadó mikrokozmoszban, hol vendégszerető, hol ellenséges emberek között deríti ki, mi történt a húgával, képes-e megbékélni a múltjával.

Donatella Di Pietrantonio A visszaadott lány után egy feszült, bensőséges, sűrű szövésű regénnyel tér vissza, amelynek középpontjában a nővérek közötti ambivalens, de szilárd kapcsolat áll.

Donatella Di Pietrantonio

HALÁSZNEGYED

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Donatella Di Pietrantonio: Borgo Sud

Einaudi, Torino, 2020

Fordította Todero Anna

Cesare Pavese: Jön a halál című verse Somlyó György fordítása

Copyright © 2020 Giulio Einaudi editore s.p.a. Torino

Hungarian translation © 2021 Todero Anna

Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Elisa Talentino

ISBN 978-963-355-794-5

Felelős kiadó Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ez a regény a képzelet műve. A helyekre, tényekre, emberekre vonatkozó utalások a fantázia szabad törvényeinek engedelmeskednek.

Az elbeszélés szempontjainak megfelelően Pescara helyrajzán és bizonyos események kronológiáján kisebb módosításokat hajtottunk végre.

Hálás köszönet a pescarai Halásznegyedben lakó
nőknek és férfiaknak.

Paolónak,

az erőért, amelyről nem is tudtad, hogy benned lakozik

Huszonöt éves voltam, amikor férjhez mentem. Régóta vágytam a házasságra, és gyakran gondoltam, valami bátortalan mélabúval, hogy nem sok esélyem van rá.

Natalia Ginzburg: A férjem

1

Hirtelen zúdult az eső az ünnepségre, nem volt figyelmeztető mennydörgés, egyetlen vendég sem látta az erdőtől sötétlő dombok fölött sűrűsödő felhőket. A füvön felállított hosszú asztal körül ültünk, amikor csapkodni kezdett minket a víz. Abruzzói spagettit ettünk, a borosüvegek már félig kiürültek. A hímzett abrosz közepén ott illatozott a babérkoszorú, amelyet Piero levett a fejéről a fotózás után. Az első esőcseppek érkezésekor előbb az égre nézett, aztán rám, aki mellette ültem. Már megszabadult a zakójától meg a nyakkendőjétől, kigombolta a gallérját, és könyékig feltűrte az ingujját: a bőre egészségesen ragyogott. Csak hajnaltájt aludt egy keveset, ahogy én is. Ébredéskor pár másodpercig nem tudtam, ki vagyok, ki az, akit szeretek, és nem tudtam, hogy ez egy boldog nap kezdete.

Piero rám nézett, meglepte az ítéletidő. Egy jégszemcse a poharában lévő borba esett. Néhányan tovább mozgatták az állkapcsukat, mint akik nem igazán tudják, mi a teendő. A húgom felpattant, máris szedegetni kezdte az ovális tálakat a megmaradt tésztával, a kenyereskosarakat, és biztonságba helyezte őket a földszinti konyhában. A fedett teraszra menekültünk, miközben Adriana tovább szaladgált ki-be a viharos szélben. El akarta ragadni az ételt a zivatar elől, nem tűrte a pazarlást.

Kihajoltam a tető alól, hogy átvegyem tőle az utolsó tálcákat, amikor rám zuhant az ereszcsatorna letört darabja. Sérült arcomról a mellemre folyt a vér, elkeveredett az esővízzel. Fehér ruhát vettem fel a nagy alkalomra. Jól áll, mondta aznap reggel Adriana, amolyan menyasszonyiruha-próba volt ez. Korán érkeztünk, hogy segítsünk az előkészületekben. Az ablakból láttam a némán, alacsonyan repülő fecskéket, ők már érezték az esőt. Piero anyja viszont nem számított rá, ragaszkodott hozzá, hogy a nyaralójuk kertjében ünnepeljük a fia diplomaosztóját.

Van egy fényképem kettőnkről, szerelmesen nézzük egymást, Piero babérkoszorúval a fején, rajongó tekintettel. A kép szélén feltűnik Adriana, az exponálás pillanatában lépett oda: bemozdult az alakja, a haja barna csíkot húz. Sosem volt tapintatos, mindenbe beleütötte az orrát, mindent, ami az enyém volt, a magáénak tekintett, Pierót is. Számára nagyjából olyan volt, mint egy testvér, csak kedvesebb. A húgom önfeledten nevetett a fényképezőgép objektívjébe, nem tudta, mi vár ránk. Magammal hoztam a képet erre az utazásra: három fiatal, a táskám egyik belső zsebébe zárva.

Pár év múlva Adrianával megtaláltuk a ruhát a kiselejtezett holmim közt, látszott rajta a halvány vérfolt.

– Ez intő jel volt – mondta Adriana, és meglengette a ruhát az orrom előtt.

2

Nem bírok aludni ebben a szállodai szobában. Leteper a fáradtság, de gyakran felriadok, tágra nyílt szemmel bámulok a sötétbe. Sok idő telt el azóta, Piero diplomaosztója mára csupán csalóka emlék, töredékes álom. A tegnapi telefonhívás után talán soha többé nem sikerül kiderítenem az igazságot semmiről. Az ajtó alatt halvány fény, léptek tompa nesze szűrődik be a folyosóról. Az emlékezet maga osztja a lapokat a kártyapakliból, cserélgeti őket, olykor csal.

Egész nap vonatoztam, többször át kellett szállnom, előbb franciául, aztán olaszul hallgattam a hangosbeszélőt. Egy szempillantás alatt suhantak el azoknak a kisebb állomásoknak a jelzőtáblái, ahol nem álltunk meg, némelyiket elolvasni se tudtam. Délutánra a vonatablak hirtelen megtelt tengerrel, a fodrozódó Adriai-tenger volt az, amely helyenként egészen közel van a vasúthoz. Marchét átszelve újra átéltem a part felé dőlő házak okozta optikai csalódást – mintha vonzaná őket a víz. Adriana nem tudja, hogy megérkeztem. Holnap látogatom meg, de nem a Halásznegyedben.

A szállodában megkérdezték, ennék-e valamit, azt mondtam, fáradt vagyok ahhoz, hogy lemenjek vacsorázni. A híradót néztem, amikor egy szőke lány személyében maga az erőt adó, kedves Abruzzo kopogtatott be, kekszet és meleg tejet hozott. Nem tettem cukrot a tejbe, amúgy is elég édes volt. Az első táplálék elfelejtett íze, apró kortyokban ittam, nem számítottam ilyen kényeztetésre. Christophe szerint a felnőtteknek nem tesz jót a tej, az ember viszont olyan ostoba, hogy az után is fogyasztja, hogy elválasztották. Csakhogy egyszer azon kaptam, hogy a lépcsőházban zacskós chipset eszik. Christophe a szomszédom, francia, és a grenoble-i részecskegyorsítóban dolgozik. Közös a macskánk, és együtt gondozzuk az ajtóink között élő növényeket. Indulás előtt hagytam neki egy cédulát, most rajta a sor.

Piero viszont szerette a tejet, néha, amikor későn jött haza, azt mondta: „Csak egy kis tejet kérek, meg kekszet.”

Mindig sokféle kekszünk volt otthon reggelire. Egyenként mártogatta bele őket a tejbe, a hüvelyk- és a mutatóujja között tartva, és közben elmesélte, mi minden történt vele. A ház, ahol házaspárként laktunk, nincs messze innen. Gondolatban végigveszem a keresztutcákat, amelyek elválasztják ezt az utcát a Zara utcától. Olyan pontos emlékeket őrzök a lakásról, hogy még ma is fel tudnám sorolni minden jellegzetességét: az ingatag járólapot a fürdőszobában, amely megzörrent, ha ráléptünk, és a fény játékát a falakon. Arra ébredtünk, hogy halkan kattan egyet az ablak, amikor a napfény melegétől hirtelen kitágult az üveg. Piero forgolódni kezdett, morgott, hogy fel kell kelni. Mindig kissé kékes levegőt szívtunk be a tengerre néző erkély felől. Ott párolgott a tenger a lakásunkban.

Most nem érződik a sós illat, és a hullámok zaja is csak alig hallhatóan szűrődik be kintről.

Aznap éjjel sem aludtam abban a túlságosan széles ágyban. A harmadik nyarunk volt ott, már elillant a bútorok új szaga, és a konyhában a tűzhely elvesztette csillogását. Piero az apja mellett volt, aki kórházban feküdt. Hajnal előtt, az éjszaka legsötétebb pillanatában valaki vadul nyomta a kapucsengőt. Kiabálva mondta a nevét, a következő pillanatban már fent volt az emeleten, hallottam az ajtó túloldaláról az ideges lépteket, a ziháló lélegzetet. Kicsit lassan tudtam megmozdítani a zárban az este többször ráfordított kulcsot, ő dühösen dünnyögött kint. Több mint egy éve nem láttam a húgomat.

Kislányként elválaszthatatlanok voltunk, aztán hozzászoktunk a távolléthez. Előfordult, hogy hónapokig nem jelentkezett, de ilyen hosszú időre még soha nem tűnt el. Úgy viselkedett, mint aki valami nomád ösztönnek engedelmeskedik, ha egy hely már nem felelt meg neki, továbbállt. Anyánk mondta is neki néha: micsoda cigány lány vagy. Én is az lettem, csak másképp.

Sietve lépett be, egy rúgással becsukta maga mögött az ajtót. Közben leesett a lábáról a papucs, és sarkával felfelé ott maradt a földön. A baba a karjában aludt, meztelen, tehetetlen lába Adriana sovány teste mellett lógott, a feje Adriana álla alatt. A húgom elhozta a fiát, akinek a születéséről sem tudtam.

Nem sejtettem, micsoda forradalom veszi kezdetét, ha tudom, talán be sem engedem őket. Adriana azt képzelte magáról, hogy ő az angyal a karddal, de figyelmetlen angyal volt, és néha akaratlanul megsebzett másokat. Ha akkor nem állít be, ki tudja, talán mindez meg sem történik.

Előzőleg veszekedésbe fulladt az utolsó találkozásunk, pár héttel később kerestem, de hiába. Arra vártam, hogy ő tegye meg az első lépést. Egyetlen közös ismerősünk sem látta a városban, de néha küldött egy képeslapot a szüleinknek, a faluba. Megmutatták, amikor elmentem hozzájuk: a pescarai kikötő, Pescara by night. Üdvözletét küldi lányotok, aztán egy odafirkált aláírás. Tudta, hogy elolvasom őket, nekem küldte: annak bizonyítékául, hogy él, és a közelben van.

Azt a bizonyos lépést egy júniusi éjszakán, hajnali háromkor tette meg. Nem tudom, meddig bámultam őket némán, mozdulatlanul. A kisfiú így, háttal olyan volt, mint egy nagy játék baba – olyan baba, amilyet az anyja sosem kapott kislány korában.

Alig ismertem rá a húgomra, formáját vesztett szalmakalap volt a fején, széles karimáján kifakult művirágok, egyik oldalán kirojtosodott a széle. De a kalap alól az ő fényes, szúrós, félelemtől tágra nyílt szeme nézett rám.

Piero felől kérdezett, megmondtam, hol van. Akkor elunta, hogy mindketten ott ácsorgunk az előszobában, majdnem fellökött. Nem felejtette el a lakást, ahol pedig csak néhányszor járt, magabiztosan indult a hálószoba felé. Letette a gyereket az ágyra, betakarta, odaült mellé. Ott álltam előtte, de nem szólt, a térdére könyökölve két kezébe temette izzadt arcát. A lábánál ott hevert a válláról ledobott zsák.

– Mi történt? – próbáltam kifaggatni.

Nem felelt, az ablak felé indult, hogy elrejtse a könnyeit. Reszketett egy kicsit, lapockái kidomborodtak a hálóing alatt, amelyet először nyári ruhának néztem. A kalap nekiütődött az ablaküvegnek, leesett a fejéről. A jobb füle fölött egyetlen ollónyisszantás levágta vállig érő haját, mintha fodrászosdit játszott volna valaki. Gyorsan eltakarta a csúfságot, nem vett tudomást az arcomra kiülő csodálkozásról. Halk nesz hallatszott, a kisfiú lerúgta magáról a takarót, és a lámpafény felé fordult. Ugyanolyan testtartásban aludt, ahogy az anyja hasában, az arca pufók, homlokába hulló frufruja nedves.

– Mi a neve? – kérdeztem halkan.

– Vincenzo – felelte Adriana az ablak mellől.

Letérdeltem az ágy mellé, megszagoltam az unokaöcsémet. Tisztaságillata volt, a feje olyan szagú, mint a langyos kenyér. Megkockáztattam egy simogatást, de alig értem hozzá.

– Be kell fogadnod minket egy kis időre – mondta Adriana.

Komoly hangja jobban megijesztett, mint maga a kérés.

– Megkérdezem Pierót.

– Piero rendes, ő biztosan beleegyezik. Te nem biztos – mondta, és megint elfordult, kifelé nézett, az utcai lámpák fehér fénykúpjai felé.

Otthagytam, vizet forraltam a konyhában. Tiltakozott, amikor meglátta a gőzölgő kamillateát, de aztán megfújkálta, hogy lehűtse, és úgy itta, mint valami keserű szirupot, undorodó grimasszal kísért hangos kortyokban.

A gyerek megnyikkant, reflexszerűen széttárta a karját, de nem ébredt fel.

– Veszélyben vagytok? – kérdeztem.

– Itt nem – felelte Adriana a gondolataiba merülve.

Azután kiment a vendégfürdőszobába, úgy, hogy még mindig csak a fél lábán volt papucs. Közelebb léptem Vincenzóhoz, hogy megnézzem, kire hasonlít, de nehéz volt megállapítani, alvás közben csak kissé pimasz szája emlékeztetett az anyjáéra. Az orra formája a másik Vincenzót idézte, a nagybátyját, akit soha nem fog megismerni.

Idővel egyre jobban kezdett hasonlítani rá, nemcsak az arca, de a járása is, és az, ahogy nevetés közben hátravetette a fejét. Amikor az anyja elvitte a faluba, a téren a járókelők megálltak, hogy szemügyre vegyék a fiút, aki a megszólalásig olyan, mint aki nincs többé. Az elszántsága is ugyanolyan, de az unokaöcsém tudja, mire használja. Hatévesen órákig feszült figyelemmel legózott: tökéletesen felszerelt hajókat épített. Hajóépítő mérnöknek készül.

– Beverem a képed, ha nem tanulsz – fenyegeti olykor az anyja, feleslegesen.

Adriana úgy nevelte, hogy más lett, mint ő, más lett, mint a bátyánk.

Azon az éjszakán megrázott ez a névválasztás. De ahogy később ismételgettem magamban, egyre magától értetődőbbnek tartottam. A három szótagból álló Vincenzo név egyszerre modern és ősi. Adriana így kötötte újszülöttjét a szerencsétlenségek és csodák, halálok és túlélések láncolatához, családunk rendhagyó történetéhez. Úgy látom, ez a Vincenzo megbirkózik a viszontagságokkal, még most is hiszem, hogy szép jövő áll előtte.

3

Tegnap késő délelőtt, tanítás közben szóltak, hogy menjek be a titkárságra. Nem sok idő volt hátra az óra végéig, Francesco Biamontiról beszéltünk. A szavak az éjszaka, többek között ezt a regényt választottam erre a félévre, a diákjaimnak elég megterhelő, de nagyon megszerették. Próbára akartam tenni az olasztudásukat és a hazájukkal kapcsolatos bizonyosságaikat.

Alainre nagy hatással volt a főszereplő és a táj, a Tengeri-Alpok „nyugtalan némasága”, amely az első oldaltól az utolsóig keresztülszövi a narratívát.

– Olyan, mint a központozás – mondta.

– Mintha tényleg ott lennénk Liguriában – tette hozzá egy barna lány a második sorból.

– Végül is itt van, közvetlenül a határon túl, kissé délebbre – mutattam ki az ablakon.

Luc izgett-mozgott a helyén, alig várta, hogy megszólalhasson. Egy olyan mondatot akart felolvasni, amely sértette nemzeti büszkeségét: „Időnként valaki magához öleli Franciaországot, és felmutatja a világnak, azt akarja elhitetni, hogy él, pedig halott.”

Megelőztem:

– Mindig vissza kell utasítanunk a kritikai észrevételeket, vagy esetleg segíthetnek megérteni azt, amit nem ismerünk fel önmagunkban?

Az irodában sürgős telefonhívás várt Olaszországból. Már kerestek a mobilon, de ki volt kapcsolva, mondta a titkárnő, miközben a tenyerével letakarta a kagylót. Mielőtt beleszóltam volna, átvillant az agyamon, miféle szerencsétlenség történhetett, de erre nem gondoltam. Erre, ami miatt most a 405-ös szobában virrasztok. Valaki most érkezett meg a szomszéd szobába, hallom, ahogy nyitja az ajtót, aztán vizel a fal túloldalán lévő fürdőszobában.

Nem ismertem meg a hangot a telefonban, a pescarai tájszólás először olyan irreálisnak tűnt.

– Azonnal ide kell jönnöd – a többi csupán izgatott, összefüggéstelen hebegés volt.

A beszélgetés nem tartott soká, mondtam, hogy másnap reggel indulok, ha lesz szabad hely a vonaton. Amikor letettem, nem kaptam levegőt, a titkárnő hellyel kínált, elfogadtam. Eszembe jutottak a légzőgyakorlatok, amelyekre Piero tanított, amikor először mentünk fel együtt a Gran Sassóra. A Direttissimának nevezett útvonalon másztunk fel, olyan verőfényes nap volt, hogy a hegy vakító bazilikaként rajzolódott ki előttünk. Egy veszélyes szakaszon lenéztem az alattunk tátongó szakadékba, olyan könnyű halál lett volna, elég, ha elengedem a sziklafalat. Képtelen voltam továbbmenni, reszketve kapaszkodtam a falba.

A Grenoble-i Egyetem titkárságán ülve hasi légzést végeztem, sikerült megnyugodnom. Vízzel is kínáltak, megittam. Egyszerre visszahívott a múlt, mint amikor az összenyomott rugót hirtelen elengedik, és visszatér kiindulóhelyzetébe.

Most itt vagyok. Kintről, a sötétbe burkolózó kikötő felől fémes sziszegés hallatszik. Szabályos időközönként elhallgat, olyankor még súlyosabb a csend. Ki tudja, Adriana hallja-e ezt a sziszegést és ezt a csendet. Holnap látni fogom. A holnap már ma van, foszforeszkáló karórám 01:01-et jelez, a kettős órát.

Ő sem aludt aznap éjjel, amikor megérkezett hozzám. Hajnalban a fürdőszobában várt, a kád szélén ült, vállán törülközővel, vizes hajjal.

– Igyekezz, nem akarom, hogy Piero így lásson – mondta, és felém nyújtotta az ollót.

Tiltakoztam, hogy én ezt nem tudom megcsinálni, menjen fodrászhoz.

– Nem, szégyellem magam. Nem nehéz, vágd ugyanolyan rövidre, mint itt – mutatott a füle fölé.

Egészen simára kefélte a haját, hogy megkönnyítse a dolgom. Elkezdtem, egyik kezemben a nem igazán alkalmas olló, a másikban egyik tincs a másik után. Puha puffanással hullottak a lábára, a kádba, a padlóra. Adriana megnyugodott, már nem feszítette meg az izmait, nem szorította össze az állkapcsát.

– Honnan jössz? – próbálkoztam.

– Egy olyan helyről, amit nem ismersz – mondta, és lesöpörte a hajat az orráról. – De most ne nyaggassál a kérdéseiddel, vágj, és hallgass. – Akkorát ásított, hogy belereccsentek a csontjai. – Aztán majd adjál kölcsön valami ruhát, így rohantam el – és nevetve rángatta meg a hálóing szélét.

– Vincenzóval mi lesz? – kérdeztem.

– Tej nem kell neki, még az enyémet kapja. A fontosabb dolgokat meg majd megveszed neki.

– Én?

– Te. Én jobb, ha egy ideig nem mozdulok ki – és úgy szorította össze a száját, hogy elhallgattam.

Végül megszárította a haját, és az eredményt egészen elkeserítőnek találtuk: mintha nem is levágták, hanem leharapdálták volna a tincseit. Szeme körül mély, sötét karikák, betegnek látszott. Nem lett dühös, elkérte Piero villanyborotváját, és ráérősen húzogatni kezdte a fején, kis nyakmozdulatokkal kísérve a kéz munkáját.

– Na, akkor most nulláról indulunk – mondta, miután elégedetten megnézte magát a tükörben.

Hirtelen kislánynak tűnt, törékenynek, mint egy tojás. Huszonhét éves volt, de felkeltette bennem a vágyat, hogy megvédjem, hogy megérintsem tökéletes formájú, szúrós fejét, amely olyan kevéssé illett vad arckifejezéséhez. Egy pillanatra megcirógattam az ujjbegyeimmel, és nem húzódott el, akkor széttártam az ujjaimat, hogy ebben a mozdulatlan simogatásban tartsam, oly sok idő után.

Azután bementünk a szobába, hogy megnézzük Vincenzót. Adriana két párnát tett az ágy szélére, nehogy leessen. Az ágy másik felén Piero aludt ruhástul a takarón, a gyerek felé fordulva, egyik karját könnyedén a kis testen nyugtatta. Az ablakból szürke hajnali fény vetült rájuk, és az ébredező város hangjai szűrődtek be, a kukásautó zaja. Adrianából meglepett kiáltás tört ki, mire Piero kinyitotta a szemét, de nem mozdult.

– Erre aztán igazán nem számítottam – mondta Adrianának, és a gyerek felé intett.

Nesztelenül jött be, és hallotta, hogy a fürdőszobában vagyunk. Miután felfogta, mi történhetett, lefeküdt a kis újdonság mellé. Nagyot nyújtózott, barnára sült lába megfeszült.

A konyhában tréfásan megdicsérte Adriana új frizuráját, és a csuklómat megfogva megállított, amikor feltettem a kávéfőzőt a tűzhelyre. Közelről enyhe kórházszaga volt, beleivódott a bőrébe a fertőtlenítő és a szenvedés szaga. Megkérdeztem, hogy van az apja, megnyugtatott.

– Az étkezőben teríts, ez ünnepi reggel – mondta, miközben kiment.

Így szokta az anyja, és így tettem én is aznap reggel: damasztszalvéta, porceláncsészék a készletből, ezüstkanalak a nászajándékainkból. Gondolataimba merülve rakosgattam őket Adriana kedvéért, aki a szobában jött-ment, a kisfia kedvéért, aki csak pár órája lépett be az életembe. Egészen más jövő érkezett, mint amilyet elképzeltem.

– Itt a nénikéd – mutatott be Adriana, amikor Vincenzo felébredt.

A karomba akarta tenni, de a gyerek szája sírásra görbült, úgyhogy hátraléptem. A kisfiú körbetekingetett mozgékony, sötét szemével. Egy pillanatra ráncokba szaladt a homloka, aztán máris kisimult, megnyugtatta az anyja érintése. Kíváncsian tapogatta Adriana borotvált fejét. A húgom tisztába tette, hozott pelenkát a zsákjában, aztán kigombolta a hálóingét, és az ágyamon ülve odakínálta neki a mellét. Vincenzo bőségesen szopott, időnként megmozdította a kezét a kék erekkel behálózott emlőn. Nem tudtam elhinni, hogy az én sovány húgomnak ennyi teje van: kis patak csordogált a gyerek szája sarkából a nyakára. Vincenzo időnként felém sandított, hogy biztonságos távolságban vagyok-e még. Már kilenc hónapos volt.

Piero vadvirágokkal tért haza a helyi piacról, és meleg croissant-t is hozott a Renzi cukrászdából. Adriana azonnal rávetette magát az egyikre, egyetlen harapással eltüntette a felét.

– Micsoda lakoma – mondta, miközben vázába tette a virágot.

A gyerek hagyta, hogy a nagybátyja a karjába vegye, úgy mosolygott rá, mintha rövid közös alvásuk során bizalmas barátságba kerültek volna. Behoztam a kávéfőzőt a konyhából, az utolsó cseppek még akkor bugyogtak ki belőle. Leültünk, Vincenzo Piero ölében, Adriana mellettük. Odaadta a croissant csücskét a fiának. Úgy festettek, mint egy derűsen reggeliző család.

Váratlanul kopogtak az ajtón, többször is. Adriana azonnal felpattant, belerúgott az asztal lábába, a kávéfőző felborult. Röptében kaptam el, de megégette a kezem. Adriana a fürdőszobába menekült, még Vincenzóról is megfeledkezett.

A fölöttünk lakó nő volt az, leesett egy ruhája az erkélyünkre. Nem tudta, hogy van egy unokaöcsénk, milyen szép kisfiú, és az anyukája is itt van? Igen, csak most éppen kiment. Ettől majd biztosan nekünk is megjön a kedvünk a gyerekhez, mondta a nő, és megfogta, majd élénken megrázta a kisfiú kezét. Ez már túl sok volt Vincenzónak, az anyja hirtelen eltűnik, egy idegen beszél hozzá és fogdossa: sírni kezdett, először halkan, aztán teljes erőbedobással. De még ezzel sem tudta előcsalni Adrianát a rejtekhelyéről, lehet, hogy nem is hallotta, ott kuporgott a sarokban, ahogy néha odahaza, falun tette, a fülére szorított kézzel. Szólongattam, de nem felelt, többször is lenyomtam a kilincset, ököllel csapkodtam a fürdőszoba ajtaját. Már nem érdekelt a szomszédasszony. Mindig is így voltam a húgommal, egyik pillanatról a másikra képes volt szívfájdító gyengédséget vagy tomboló haragot kiváltani belőlem.

– Adriana, gyere ki, és csitítsd le a fiad – kiabáltam neki.

Vártam, hogy reagáljon, de nem szólt.

Visszamentem a szobába, és visszaadtam a leesett ruhát a némaságba dermedt nőnek. Aztán sietősen elköszöntem tőle. Eközben Piero próbálta megnyugtatni Vincenzót, mutatott neki ezt-azt, hátha eltereli a figyelmét: a közeli hullámokat a tengerre nyíló ablakból, a vízen suhanó hajót, de a kisfiú tekintete nem ért el odáig. Nem akart mást, csak az anyját. Mihelyt becsuktam a bejárati ajtót, Adriana mosolygós arccal kijött, magához ölelte a fiát, az pedig kitárta a karját, és úgy elhallgatott, mintha titkos kapcsolót nyomtak volna meg rajta.

– Te jóságosnak képzeled magad, pedig gonosz vagy – közölte velem a húgom, mielőtt visszaült volna az asztalhoz, hogy befejezzük a reggelit.

Pieróval leroskadtunk a kanapéra, éreztem a bőréből áradó izzadságszagot. Nem voltunk hozzászokva a gyerekkel járó felforduláshoz. A barátaink közül némelyik párnak volt már kisgyereke: messziről tetszettek nekünk a másokéi. A saját gyerek egyelőre homályos terv volt csupán, nem valódi vágy, inkább képzelgés, amely szükséges, de nem elégséges.

Pár perc elteltével felálltam, el kellett helyeznem az egyik szobában a két vendéget, azután indulnom kellett Vincenzónak vásárolni. Piero kinyújtotta a lábát, és elaludt, ki kellett pihennie a kórházban töltött éjszakát és a reggeli meglepetést.

Aznap este azután megbeszéltük a dolgokat. Már ágyban voltam, amikor hazajött, meggyújtotta a lámpát az éjjeliszekrényén, és lehajolt, hogy megcsókolja a nyakszirtem, a kedvenc csigolyáját. Halkan suhogott a szék támlájára terített ing, a cipőjét az ablaknál vette le.

– Ébren van az én kislányom – suttogta, miközben mentaillatot és a nemrég véget ért összejövetel vidámságát lehelte a takaró alá.

– Ne haragudj Adrianára – mondtam. – Váratlanul állított be, de nem hiszem, hogy sokáig maradnának.

Piero eloltotta a lámpát, és hátulról átölelt, szeretett így elaludni.

– Örülök, hogy itt vannak. Vincenzo imádnivaló, a húgod pedig mindig megnevettet.

– Engem nem annyira – feleltem, és megfogtam a kezét.

A vállamhoz dörgölte az orrát, mintha vakarózna. Aztán a száját a hátamhoz szorítva játékosan felkiáltott:

– Neked nyáron is jéghideg a lábad.

– A tiéd meg forró.

– Mindjárt megmelegítem – mondta álmos hangon.

Éreztem, hogy minden feszültség elszáll belőle, elernyed a teste körülöttem. A keze ellazult a kezemben. Így maradtam hajnalig, egy biztonságos helyen virrasztottam.